Marius Molaug og Kristoffer Kjølberg

Verdens verste rektor

Til Jonatan

KAPITTEL 1

Jeg klarte ikke å ta øynene vekk fra vortene hans. Digre, skrukkete rosinvorter med hår på tuppene. De så giftige ut, som paddevorter.

Klassen var samlet i gymsalen for siste gymtime før svømmedagen. Vi tørrtrente på livredning, og rektor hadde tatt av seg på overkroppen for å gjøre øvelsen så realistisk som mulig.

– OM EN UKE ER DET SVØMMEDAGEN, DA ER DET ALVOR! LIVREDNING HANDLER OM LIV OG DØD!

Rektor gjorde sinte svømmetak på gulvet foran oss mens han skrek så vortehårene dirret.

Plutselig pekte han rett på meg.

– Dette gjelder deg også, R-U-B-E-N B-E-R-G!

La meg få se! Ta redningsgrepet på meg nå! TA REDNINGSGREPET PÅ MEG, GUTT!

Jeg klarte ikke å ta noe redningsgrep. Alt jeg klarte, var å stå musestille og stirre livredd på den grusomme vortekroppen hans.

Etter tre sekunder gadd ikke rektor å vente på meg lenger. To iskalde rektorhender la seg rundt halsen min, presset meg hardt opp mot veggen og holdt meg fast i det berømte redningsgrepet.

– ER DET SÅ FORBANNA VANSKELIG Å FORSTÅ? ALLE må da klare dette. Alle må klare å utføre redningsgrepet. Alle må klare SVØMMEKNAPPEN!

ELLERS blir det …

Rektor slapp meg ned på gulvet med et SPLÆTT!

Jeg hater rektor. Jeg hater vorter, og jeg hater alt som er ekkelt. Og jeg hater vann, og jeg er temmelig sikker på at vannet hater meg. Jeg bare synker rett til bunns. Selv en murstein flyter bedre.

Om 6 dager, 23 timer, 14 minutter og 23 sekunder er det altså SVØMMEDAG på skolen, snart også kjent som REKTOR DRUKNER RUBEN-DAGEN.

Derfor har jeg skrevet testamente. Det skal visst være smart når man befinner seg i min situasjon.

Ok. Noen tror kanskje jeg overdriver. At jeg er av den hysteriske typen. Ja, av og til, kanskje.
MEN IKKE DENNE GANGEN. Denne gangen er det ALVOR.

– Vi må legge en plan, Ruben.

Kompisen min, Kent, så intenst på meg mens han gransket merkene på halsen etter rektors redningsgrep.

– En hvordan-unnslippe-svømmedagen-plan. En ANTI-SVØMMEPLAN! fortsatte Kent.

Jeg nikket.

Kent er heller ingen svømmeekspert, selv om han ikke synker til bunns på samme triste og lydløse måte som meg. Han er mer en se-påmeg-jeg-kan-holde-meg-flytende-ved-å-svømmesom-en-gal-blekksprut-type.

Vi to er altså nesten like talentløse, men Kent blir ikke lei seg for sånt.

Han er sjelden trist, og i hvert fall ikke når han kan være med og legge utspekulerte planer. Da er han heller glad og ganske overivrig og rett på sak.

Vi hadde avtalt å møtes hjemme hos meg etter sjakken. Jeg spiller sjakk en gang i uka, jeg liker idretter hvor poenget er å holde kroppen mest mulig i ro.

Kent, som ikke liker å holde seg i ro, sto allerede i sofaen på rommet mitt da jeg kom hjem. Han hadde sneket seg forbi dørvakten mamma, og sprutet over av innestengt entusiasme. – Jeg har det! Jeg har det! Kan vi ikke bare BLÆSTE hele skolen med en bazooka? Det bør sette en stopper for svømmedagen en gang for alle, sa han ivrig.

Jeg sukket og argumenterte med at det nok ville bli for mye blod og gørr. Men Kent kunne ikke skjønne at FOR MYE BLOD var en god grunn til ikke å gjøre noe. – Man vinner ikke kriger uten å ofre blod, påsto han hardnakket.

Kent hadde flere mer eller mindre fullstendig gale forslag:

Rømme til et fremmed land!

Gjemme oss under jorda til alt er over.

Fylle bassenget med elektriske åler.

– Det er jo helt syke ideer, sa jeg. – Kan du ikke bare bli syk, da, sa Kent og kastet seg ned på gulvet mens han holdt seg til hjertet og forsøkte å etterligne noe veldig sykt.

Kent hadde rett. Akkurat det med svartedauden ville kanskje bli vrient å fikse uten å bruke tidsmaskin, men jeg kunne jo bare bli helt vanlig syk.

Såpass syk at jeg blir nødt til å ligge tørr og trygg i en varm seng mens resten av klassen drukner i klor og rektorvorter …

Etter at Kent hadde gått, ble jeg sittende og se på meg selv i speilet. Jeg tror kanskje jeg kunne se et smil langt der inne i fjeset et sted.

KAPITTEL 2

Svømmedagen er en årlig begivenhet på skolen vår. Hvert år må nye femteklassinger gulpe klorvann og kave hjelpeløse rundt i bassenget for å klare svømmeknappen. Rektor sier at det er OBLIGATORISK. Det vil si at ALLE MÅ KLARE Å TA SVØMMEKNAPPEN ENTEN DE VIL ELLER IKKE.

Jeg er ikke i nærheten. Altså, jeg er ikke i nærheten av i nærheten av å kunne klare den knappen. Jeg bruker helst svømmeegg (størrelse XL) for å holde meg flytende.

Dette er forresten den forbaskede svømmeknappen.

For å få den må du kunne tre tåpelige ting:

1: Dykke ned og hente en gjenstand fra bunnen av bassenget.

2: Svømme 25 meter uten å jukse (det er ikke lov å gå på vannet som Jesus eller bruke påhengsmotor).

3: Redde rektor (skolens eneste svømmelærer) fra å drukne.

REDDE REKTOR. I tillegg til å drukne selv må jeg altså drukne min egen vorterektor i samme slengen.

Nå hadde det egentlig vært helt ok å bli kvitt rektor en gang for alle, men kanskje ikke på denne måten. Og helst uten å BÅDE ta på vorter og dø selv.

Selve rektorredningen begynner med at alle blir plassert langs bassengkanten. Der må vi stå og skjelve og vente på tur mens rektor planlegger sin egen liksomdrukning.

Rektor legger seg på ryggen midt ute i bassenget. Så roper han med grov røst: HJELP MEG! HJELP MEG! mens han plasker litt med armer og bein.

Da gjelder det å reagere og stupe uti så raskt som mulig. Og viktigst av alt, redde rektor på KORREKT MÅTE. Det vil si med KORREKT redningsgrep.

KORREKT REDNINGSGREP:

UKORREKT REDNINGSGREP 1:

UKORREKT REDNINGSGREP 2:

UKORREKT REDNINGSGREP 3:

Allerede neste kveld lå Kent og jeg på rommet mitt og laget en sykdomsliste.

– Dette er ikke lett, sa jeg. – Hvor får man tak i sykdommer? Man kan liksom ikke bare gå i butikken og kjøpe en sykdom.

– Hva om det fins noen helt perfekte sykdommer som vi ikke vet om, sa Kent.

– Tenk om det går an å få rektorfluensa eller svømmeskolofobi. Kent gjorde om stemmen og lot som han snakket i telefonen: – Beklager, rektor, men min sønn Ruben har fått kronisk rektorfluensa og dobbeltsidig svømmeskolofobi med vannblemmer og svømmehud over hele kroppen. Han kan dessverre ikke komme på skolen mer i sitt liv. Ha det.

Kent ga meg i hvert fall latterkrampe. Ellers var det ikke så mye å le av, sykdom er ikke akkurat gøy. Og da kvelden nærmet seg slutten, var vi begge slitne og utmattet av all sykdomspraten.

Men jeg syntes vi hadde vært flinke. Vi hadde laget en sykdomsliste. Vi var i gang.

KAPITTEL 3

4 dager, 18 timer og 16 minutter til svømmedagen. På vei hjem fra skolen i dag ble vi enige om at jeg skal brekke armen.

– Det er nok det sikreste, sa Kent. – Et vanlig armbrudd varer over en måned, så da slipper du garantert å svømme på lang tid. Dessuten er det kult med gips. Du kan tagge på den og skrive morsomme vitser og sånt!

Han snakket av erfaring.

Jeg husker godt da vi gikk i tredje klasse og Kent plutselig en dag dukket opp på skolen med gips etter å ha forsøkt å fly med skateboard.

Det første han gjorde, var å tegne en diger tiss på gipsen. Dessverre for lærerne er det umulig å viske bort gipstegninger med viskelær. Man kan heller ikke vaske gips, da kan man risikere at den blir ødelagt. Derfor måtte lærerne bruke alle mulige knep for å holde Kents digre tissearm unna de andre elevene. I noen timer måtte de leie inn vaktmester Suggerud til å holde gipsvakt.

Andre ganger måtte Kent sitte med armen ut av vinduet.

En av lærerne forsøkte å undervise med lyset avslått.

Til slutt ble hele klassen tvunget til å strikke gipsposer som Kent skulle ha over gipsen. Det viste seg å være en håpløs idé, vi sugde så mye i strikking at armen til Kent var frisk før noen av oss hadde kommet halvveis.

Selv har jeg aldri gjort noe som var farlig nok til å gi meg gips. Det eneste beinet jeg har brukket, er stolbeinet på den ene stolen da jeg vippet litt for langt tilbake under et litt for kjedelig sjakkparti en gang. Kampen måtte avlyses fordi brikkene føk til alle kanter og ingen husket hvor de opprinnelig sto. Det var mitt livs mest dramatiske øyeblikk.

Kent og jeg er forresten enige om at én gipset arm er akkurat passe. – Det er viktig å ikke overgipse seg, sånn som Ronald i 3B, sa Kent.

Ronald var i utgangspunktet bare glad for å være i live, men etter hvert skjønte han at den nye gips-tilværelsen kunne by på visse problemer. Barna på skolen begynte å tegne på gipsen. I starten var det hyggelige hilsener, men etter noen dager hadde han mistet all kontroll over hva som ble skrevet.

Til slutt var gipsen blitt så full av stygge tegninger at rektor var nødt til å gjemme den unna på kontoret sitt. Med Ronald inni.

– Stakkars Ronald, sa Kent. – Han ble aldri helt seg selv etter den tiden hos rektor.

KAPITTEL 4

Rektor bor bak denne døra.

Døra er så diger at den nesten er umulig å åpne. Hvis du av en eller annen grunn absolutt må inn dit, er det bare å stille seg opp utenfor og vente. Og vente. Du vet aldri hvor lenge du må stå der, rektor kommer når han selv vil. Ifølge Kent kan det ta alt fra 5 sekunder til 5 timer. Kent er en av de få som har vært der og kommet levende tilbake. Så han vet hva han snakker om.

– Når døra først åpner seg, skjer det så plutselig og så hardt at du blir most mot veggen som en spyflue mot en bilrute! pleier Kent å si.

På veggen utenfor døra til rektor kan man skimte rester etter tidligere elever som er blitt most.

Det er mye vi ikke vet om rektor, men jeg vet at han har vært rektor hele livet. Før han var rektor var faren hans rektor, og før det faren hans, og far etter far etter far sikkert tilbake til steinalderen.

I aulaen på skolen henger det bilder som forteller om forfedrene hans.

For det meste er veggene fulle av kjedelige og intetsigende bilder av lærere eller tidligere lærere. Men bildene av rektors forfedre er annerledes. Hver gang jeg er i aulaen så bruker jeg lang tid på å inspisere dem. Jeg klarer ikke å gå forbi uten å stanse opp og stirre. Bildene henger på rekke og rad langs den ene veggen. Det ene bildet er skumlere enn det andre.

Som dere skjønner har rektor utrolig dårlige gener. Og jeg vil påstå at de fleste på skolen er livredd ham med VELDIG god grunn.

KAPITTEL 5

Jeg er i hvert fall så redd for rektor at jeg er villig til å brekke armen for å slippe unna både ham og svømmedagen hans.

Kent og jeg satt i sofaen hjemme hos meg og skrev brekke armen-lister. Det fins sikkert 10 000 måter å brekke armen på, men hvordan finner du de beste metodene?

Du søker selvsagt på nettet.

– Se nå her, sa Kent entusiastisk. Dette hadde han tydeligvis gjort før.

– Det er bare å google HOW TO BREAK YOUR ARM?, så får du masse hjelp! Det er idiotsikkert!

Verden er full av mennesker som ønsker å ødelegge armene. Snart flommet vi over av kreative armødeleggende ideer og tips.

En takreparatør fra Tanzania anbefalte oss dette:

Vi fant en australier som viste oss at haier elsker armer til frokost.

En fyr med hvitt skjegg som sa han var fra Nordpolen, fortalte hvordan han hadde brukket armen etter å ha falt ned fra en flygende slede.

Etter å ha fått masse inspirasjon fra snille og ikke fullt så snille folk på nettet, kom vi frem til at dette er de mest populære armbrekkemetodene for tiden:

– Alt høres så vondt ut, sa jeg. – Det hadde vært bedre om jeg ikke visste at jeg skulle brekke armen. Det er som å få sprøyte hos helsesøster. Jeg er sikker på at det ikke hadde vært så vondt med sprøyten hvis helsesøster bare plutselig hoppet ut av medisinskapet og stakk meg uten at jeg visste det. Da hadde jeg ikke rukket å grue meg.

– Jeg kan gjerne gjemme meg her i klesskapet og plutselig hoppe på armen din mens du sover, sa Kent og smilte fra øre til øre.

– Det vet jeg at du gjerne ville gjort, sa jeg.
– Men nei takk.

Tanken på å ha en hoppende, armknusende Kent i klesskapet hele natten var ikke særlig fristende.

Jeg ville heller hoppe selv. Ned fra noe høyt. Forhåpentligvis ville sammenstøtet gå så fort at kroppen ikke engang rakk å kjenne smerten. Jeg måtte bare finne ut hvor jeg skulle hoppe fra. En ny liste ble laget.

– Du bør velge klatretreet, sa Kent. – Jeg har selv sett flere falle ned derfra, og de fleste av dem har faktisk brukket armen.

– Bare armen, eller nakken også? spurte jeg.

Kent bare lo av meg. – Ikke vær så pessimistisk, Ruben! Stol på meg, dette kan jeg.

Av en eller annen grunn valgte jeg å stole på Kent, selv om jeg visste at all kunnskapen hans vel egentlig kom fra Hollywood-filmer.

Allerede neste dag var vi på plass ved treet.

Det var høyt. Høyere enn jeg kunne huske. Eller kanskje det bare var jeg som var lavere enn jeg kunne huske.

Jeg kjente at hendene mine var våte av svette mens jeg klumset og krabbet meg oppover fra gren til gren. Jeg følte meg som den eneste apekatten i verden som ikke kunne klatre.

Til slutt satt jeg på en gren høyt oppe i treet. En liten og nervøs ape dinglende i et digert tre.

Men dette var ingen dyrepark. Dette var virkeligheten.

Det var 3 dager, 14 timer og 7 minutter til jeg skulle dø, men det føltes som om døden ikke orket å vente lenger og heller ville ta meg nå med en gang.

Vinden bustet til håret mitt, og treet begynte å knirke. Snart begynte det å samle seg flere barn nede på bakken.

– KOM IGJEN OG HOPP, ropte Kent mens barna begynte å mumle.

– Ja da, masa, sa jeg lavt. – Det er lett for deg å si.

Jo lenger jeg satt i treet, desto sikrere ble jeg på at det ikke var riktig. Jeg er ikke gal heller. Jeg så for meg hvordan jeg ville bli klistret fast til asfalten. Tenkte på redningsmannskapet og ambulansefolka. Hvordan ville de reagere på synet av et asfaltmost barn? Men de er kanskje vant til å se asfaltmoste barn? Kanskje de har egne spesialredskaper for å skrape barn som har falt ned fra store høyder, løs fra asfalten. Eller bruker de kost og feiebrett? Gigantiske isskraper? Kjempestore pizzaspader?

Pizzaen hos den lokale sjappa Pizza Pizzini (Pissa Piss, som vi kaller den) er faktisk så ekkel at det KAN hende de allerede bruker flatklemte barn som fyll.

Jeg begynte å bli kvalm. Det var ikke fristende å ende som barnepizza hos Pissa Piss. Jeg måtte klatre litt lenger ned. Og litt til. Til slutt bestemte jeg meg for å ta sjansen. Jeg lukket øynene og hoppet.

Men et hopp fra en meters høyde er ikke nok til å brekke noe som helst. Det er akkurat nok til å snuble og forsøke å ta seg for mot stammen og få flis i fingeren.

KAPITTEL 6

– Synd ikke flisen var ti ganger større, sa Kent da han fikk se skaden. – Da ville du sluppet svømmedagen.

Når jeg tenkte etter, syntes jeg egentlig flisen var stor nok.

– Hva om du ikke tar ut flisen, men lar den gå inn i kroppen? Kent fortalte at hvis du ikke fjerner en flis, vil kroppen sluke den selv. En flis kan flyte rundt i blodårene i ukevis uten at du aner det. Du vil sannsynligvis aldri merke noe til det heller. Hvis du da ikke har uflaks. For flisen må jo stoppe en gang. Hvis du har skikkelig uflaks, altså maks uflaks deluxe, da stopper flisen i hjertet ditt. Flis i hjertet.

Det hørtes dødsvondt ut.

Mamma prøvde så godt hun kunne å få ut flisen da jeg kom hjem, men den satt for langt inne. Pappa prøvde ikke å hjelpe, han hater alt som har med blod å gjøre. Mamma har fortalt at da jeg ble født, måtte sykepleierne bruke mer tid på pappa enn henne.

Jeg er heller ikke så veldig glad i blod. Eller flis i hjertet. Derfor gikk jeg til helsesøster neste dag.

Hun så på meg, smilte og trakk ut flisen med en pinsett. – En flis er ikke så farlig, Ruben.

Sånn, nå må du gå, jeg har en annen pasient som venter! Helsesøster føyset meg baklengs ut i gangen, mens hun begynte å prate til noen bak ryggen min.

– Arthur, nå kan du komme inn. Stakkars deg, øynene dine er jo helt røde. Helsesøster la hodet på skakke og smilte ømt. – Du må holde deg unna de smådyrene, vet du.

Jeg kjente ingen som het Arthur. For et håpløst navn, tenkte jeg og snudde meg rundt og så rett inn i to dype, røde øyne. – R-r-r-r-r-r-r-r-r-r, var det eneste jeg klarte å presse frem. – R-r-r-rr-r-r.

– Rrrrrrrr? Hva mener du? Er du frekk, gutt? smalt det fra rektor.

– Rrrrr, hvisket jeg. – Rrrr. R. R-r-rektor. Munnen min fortsatte å støte ut ukontrollerte r-er, mens resten av kroppen var stivnet. Jeg sto rett opp og ned som en tåpelig blek statue med forskremt fjes mens rektor stirret rart på meg.

Det var like før jeg strakte frem hånden for å hilse, men armen var heldigvis så stiv av skrekk at den ikke klarte å rikke seg en centimeter.

Da kunne det gått riktig ille.

Kent har fortalt meg at å hilse på rektor er som å stikke hånden inn i et vepsebol.

Nå har jeg aldri stukket hånden inn i et vepsebol, men Kent har gjort det. Og han sier at følelsen er omtrent den samme.

Kents hånd etter å ha vært inni et vepsebol:

Kents hånd etter å ha vært inni hånden til rektor:

Rektor snerret irritert. Jeg stirret stivt på den gigantiske hånden hans mens han skjøv meg til side, passerte meg i et langt steg og smelte helsesøsterdøra igjen.

Den hånden har gjort mye skade, tenkte jeg mens jeg snublet forvirret over skolegården. Det fins drøssevis med tragiske historier om uheldige førsteklassinger som har håndhilst på rektor første skoledag.

Skolestart 1992. Førsteklassing tisset på seg av nervøsitet.

Skolestart 1999. Førsteklassing besvimte av skrekk.

Skolestart 2001. Rektor satte ny rekord i sleggekast.

Skolestart 2007. En av elevene ble enarmet.

Jeg var skjelven i hele kroppen og sjanglet inn i klasserommet som en full sjømann. Falt ned på plassen min borte ved vinduet og prøvde å tenke. Hodet mitt var fullt av tanker, men likevel følte jeg meg helt tom.

Hva var det med rektor? Jeg visste ikke at han het Arthur. Og hva gjorde han egentlig hos helsesøster? Hadde hun sagt smådyr? Mente hun barn? Eller har rektor lus?

KAPITTEL 7

2 dager, 22 timer og 11 minutter igjen.

Jeg satt bak i klasserommet med hodet i hendene. På den ene fingeren hadde jeg et bitte lite plaster som snart må av. Altså: Det HJELPER INGENTING.

Drukningsdøden nærmer seg, bandasjen er bare i veien og Kent er skuffet over meg.

– Hvorfor hoppet du ikke? spurte han.

– Vinden var perfekt! Timingen var suveren! Det var en genial plan!

Av og til forstår jeg ikke hvorfor Kent og jeg er venner. Han er en villmann. Han er så mye tøffere enn meg. Kent tør å gjøre ting som er skumle. Han tør å snike på bussen.

Han tør å lyve til voksne.

Kanskje han er så tøff fordi han har sett så mange tøffe filmer. Kent får lov til å se nesten hva han vil. Yndlingsfilmene hans har alle skyhøy aldersgrense:

Moren og faren til Kent er skilt, og Kent bor hos faren sin. Det vil si, av og til virker det mer som om Kent bor alene. Faren er en ganske stille type som foretrekker å fordype seg i sofaen fremfor aldersgrenser.

Og som oftest er han helt bortreist, eller på hytta, som Kent kaller den.

Det hender at jeg også ser noen av de drøye filmene. Men jeg setter ikke pris på blod på samme måte som Kent.

Jeg må innrømme at jeg bare tenker på rektor og svømmedagen for tiden.

Jeg vurderer å ringe Hollywood og si at jeg har en bestselgende grøsser til dem:

KAPITTEL 8

Når alle zombiene hos Kent er ferdig med å spise det de liker, drar vi ofte hjem til meg og spiser det vi liker. Gjerne boller og saft som mamma har fikset. Kent elsker mamma og bollene hennes. En gang åt han 13 stykker. Da ble mamma så rørt at hun fikk tårer i øynene. Kent fikk tårer i øynene, han også.

Kent og jeg satt på rommet mitt og spiste boller mens vi studerte sykdomslista. Det var på tide å prøve noe som ikke hadde med brekking av kroppsdeler å gjøre. Jeg liker best kroppsdeler uten knekk og knas. Hele, fine kroppsdeler uten gips rundt.

Blant sykdommene på lista var det kanskje INFLUENSA som så minst skummelt ut.

Kent hadde selvsagt allerede en idé. Bestemoren hans bor på sykehjem. – Alle som bor der, er enten døde eller veldig syke! sa han entusiastisk. – Huset må være stappfullt av bakterier og virus. Altså det perfekte stedet å bli smittet. Influensa City, here we come! ropte Kent og lekeslo meg så hardt i ryggen at jeg nesten brakk den.

– Prøver du å skade meg, eller? stønnet jeg mens jeg hev etter pusten.

– Ja, jeg gjør så godt jeg kan, hoiet Kent fornøyd.

Samme kveld dro vi til Galgeslengen sykehjem.

Det er ikke rart at folk er syke der inne, tenkte jeg. Jeg ville også blitt syk av å bo i en så trist bygning. Hele huset så ut som en diger bakterie.

Sykehjemmet var like trist innvendig som utvendig. Veggene var grå, taket var grått, gulvet var grått. Selv menneskene var gråaktige. Det virket som om alle fargene var sugd ut.

– Kanskje de prøver å gjøre det hjemmekoselig for alle de gamle menneskene som har vokst opp uten farge-tv, sa Kent.

– Vet du hvor bestemoren din er? spurte jeg. Kent ristet på hodet.

– Hvordan ser hun ut, da?

– Hun er liten med hvitt hår og bananbøyd kropp, forklarte Kent. – Og fjeset hennes er litt sånn rosinaktig. Ikke så liten som en rosin, da, presiserte han. – Men skrukkete som en.

– Hva heter hun, da?

– Bestemor? Kent så spørrende på meg.

– Hun heter vel Bestemor? Det er jo det hun er.

Foran oss sto det ørten bananformede bestemødre som alle sikkert het Bestemor.

Det så ut til at vi måtte bla oss gjennom bestemødrene for å finne den riktige. En etter en etter en. Bananformen gjorde det hele ekstra vanskelig. Det var så å si umulig å se ansiktene på de gamle når de krøket seg sammen og gjemte seg inni seg selv.

Etter hvert fant vi ut at vi var nødt til å gi bestemødrene et lite puff i ryggen, slik at de rullet rundt og åpnet seg. De fleste tok det overraskende pent, og alle så faktisk ut til å sette pris på litt nærkontakt og oppmerksomhet fra to unge menn.

Vi var godt i gang med bestemor nummer sytten eller atten da en knirkete stemme avbrøt jobben.

– Sussebassen min! Så snilt av deg å besøke din gamle bestemor! En av bestemødrene kom mot Kent med åpne armer. Kent sto stille.

– Du kjenner da meg? Din gamle bestemor. Kom hit, bassenussen! sa hun og tok et grepa tak i kinnene til Kent og ristet ham som om han var en sparegris full av penger som ikke ville ut.

– Rigmor! Slipp gutten min på røde rappen! Plutselig dukket det opp enda en bestemor. Nå var det to gamlinger som påsto at de var bestemoren til Kent.

– Hvem av dem er bestemoren din, Kent?

– Aner ikke. Trodde kanskje det var hun første, men nå vet jeg ikke lenger.

Vi skjønte begge at det var på tide å gå.

Ikke fant vi riktig bestemor, og ikke var vi særlig lystne på å bli smittet av sykdommen som disse bananformede oldingene hadde.

Når jeg blir gammel, skal jeg bli gammel hjemme, tenkte jeg. Kent sa at han nok neppe ville besøke bestemor igjen med det første.

– Jeg tror kanskje bestemor bor på et annet sykehjem, sa han lavt.

KAPITTEL 9

Sykehjemsturen hadde vært en bomtur. Men vi hadde ikke gitt opp. Vi var fremdeles fast bestemt på å gjøre meg influensasyk. – Jeg vet om det perfekte stedet, sa jeg til Kent.

– Barnehagen! Vi kan besøke barnehagen til lillesøster, alle sykdommer starter i barnehagen!

– Hvor er de syke? ropte Kent mens vi braste inn barnehagedøra.

– Vi har ingen syke barn i barnehagen. Når barna er syke, er de hjemme, svarte en av de voksne.

– Hæ? Det må da være NOEN syke barn her? Kompisen min her er helt avhengig av det! ropte Kent.

De voksne bare ristet på hodet.

Vi gikk bort til lillesøsteren min som satt og tegnet ved et av bordene.

– Hei, Ragnhild. Er det noen syke barn her i dag, eller? Ragnhild fniste og pekte på en gutt som satt alene i hjørnet og spiste buser.

Sune het han. Det sto i hvert fall det på navnelappen bak i nakken på genseren hans.

Kent mente han så ut som en syk zombie. Jeg var ikke helt uenig, bortsett fra at en zombie som regel ikke bruker Mikke Mus-genser.

– Host på den store gutten! sa Kent til Zombie-Sune og pekte på meg. Zombie-Sune så på Kent med verdens sløveste blikk. Han ristet på hodet.

– VÆR SÅ SNILL, DET ER VIKTIG, ba Kent. Men Zombie-Sune bare ristet på hodet og knep igjen zombie-munnen. Sånn ble vi tre stående og stirre på hverandre altfor lenge. Den eneste lyden man kunne høre var surklingen fra nesa til Zombie-Sune.

– Dette går ikke, sa jeg.

Kent så på meg. – Ok, nå må vi være smarte. Hva er det barnehagebarna gjør? Jo, de spiser på ting. Sand. Det er sikkert der sykdommen ligger. De slikker på ting. Putter ting i munnen. Alt de finner på bakken.

Vi gikk ut i sandkassen.

– Se, sa Kent og pekte ned. – Her har vi forskjellige greier som alle barn putter i munnen.

Kent plukket opp en skitten smokk fra sandkassen. – Hei, sjekk her. Dette er gull! Sutt på denne, Ruben!

Plutselig sto jeg der med en smokk i hånden. Det var kanskje det ekleste jeg kunne tenke meg. – Sutte på en gammel smokk? Fyttikatta, Kent!

Jeg så lenge på smokken, som om den var en diger skje med tran.

Akkurat idet jeg lukket øynene og faktisk puttet den ekle smokken i munnen, ble lufta fylt av et forferdelig skrik.

Det tok ikke mer enn et halvt sekund før en av de voksne var på plass. Jeg ble så flau og overrasket at jeg holdt på å sette smokken i halsen.

– Hva er det dere driver med? Stjele smokker fra små barn! Ut herfra med en gang! Førskolelæreren brølte.

Jeg ga henne smokken med skjelvende hender. Så snudde jeg på flekken og løp. Langt, langt vekk mens jeg sverget på å aldri sette en fot i en barnehage igjen.

KAPITTEL 10

Det var kveld. Jeg lå på sofaen og så på hunden vår, Påsan, som lå på gulvet og slikket seg dovent i rumpa. Han kikket opp på meg og sa:

KNRRRRR! AUUUTJSSSO HHAARK!

De siste dagene hadde Påsan blitt skikkelig forkjøla. Typisk. Han trengte jo ikke å bli syk. Han skulle ikke redde rektor på svømmedagen. Han skulle ikke ligge på bunnen av skolebassenget og drukne i vann og fotsopp.

Mens jeg lå der og hørte hostingen, slo det meg: Påsan er redningen! Påsan kan smitte meg!

Jeg var så desperat at jeg kunne ikke la være å prøve.

Men hvordan kysser man en hund?

Jeg vurderte å spørre internett om hjelp, men lot det bli med tanken. Det er altfor mange gærninger der ute som sikkert har kysset litt for mange hunder både her og der. Jeg trengte ikke å lese om den slags nå. Jeg ville bare bli syk.

Ok. Påsan elsker leverpostei, så jeg gjorde noe sprøtt. Jeg smurte meg inn med leverpostei.

Jeg ropte på Påsan, og selv om han var syk, sa han ikke nei takk til et måltid førsteklasses leverpostei.

Det var vått og ekkelt. Jeg druknet nesten der inne i gapet.

Etterpå følte jeg meg helt tom og oppspist. Jeg ble liggende på sofaen som en død sild.

Mamma kom inn.

– Jeg tror Påsan har smittet meg, stønnet jeg.

– Du vet at hunder ikke kan smitte mennesker med forkjølelse, Ruben? Du er sikkert bare litt sliten. Jeg skal smøre en skive med leverpostei til deg, jeg!

Mamma så oppmuntrende på meg.

Jeg hadde aldri før følt meg så dårlig uten å være syk.

KAPITTEL 11

23 timer og 2 minutter igjen, og jeg var fremdeles frisk som en altfor frisk fisk.

Jeg satt på plassen min i klasserommet og så ut gjennom vinduet. Det regnet.

I skolegården var det små søledammer der meitemarkene lå og sprellet sine siste sprell. Meitemarker er noen dumme skapninger.

Hvorfor kommer de i det hele tatt opp fra bakken når det regner? Jeg følte meg som en meitemark. En dustete, mislykket meitemark uten ryggrad.

– RETT I RYGGEN! STRAM DERE OPP!

Rektor kom inn i klasserommet med et brak. Han begynte å mase om at det var noen som hadde tatt med seg dyr på skolen.

Alle visste at det var strengt forbudt.

Rektor hadde til og med hengt opp lapper rundt omkring på skolen.

Plutselig gikk det et lys opp for meg. Selvfølgelig, at jeg ikke hadde tenkt på det før!

1. Rektor henger opp hamsterforbudt-skilt

2. fordi rektor hater hamstere

3. fordi rektor er allergisk mot smådyr, det vil si hamstere

4. Det var derfor han hadde røde renneøyne hos helsesøster!

Det var like før jeg reiste meg og skrek oppdagelsen ut til hele verden.

Men jeg klarte å holde det inni meg til neste friminutt.

– Hvorfor ser du så rar ut? spurte Kent da han så meg.

– Arthur tåler ikke hamstere! Kent så på meg som om han ikke forsto hva jeg sa.

– Hva er det du sier, Ruben? Jeg la ut om episoden hos helsesøster og la sammen alle bitene i puslespillet.

– Det der er for vilt til å være sant, utbrøt Kent.

– Tåler rektor virkelig ikke hamstere? Av alle dyr? Små, søte hamstere? Kent stirret ut i lufta.

– Sikker på at du hørte riktig? Sikker på at du ikke endelig er blitt syk? Hvis det har rablet for deg, så kan du få legeerklæring, vet du, Ruben. Og så må du til psykolog, og så kan du sikkert unnslippe hele svømmedagen fordi du har fått psykiske lidelser og må legges inn.

– Jeg tuller ikke, Kent. Jeg er seriøs. Det må være sånn. Rektor har hamsterallergi. Nå er det bare én ting å gjøre. Vi må gi ham en HAMSTER-OVERRASKELSE! Før svømmedagen!

Kent gliste og viftet ivrig med armene.

– Ok, ok, ok. Vi må skaffe hamstere, og vi må gjøre det lynkjapt. Men hvor? Hvor?

Vi så på hverandre og visste begge at det bare var én ting å gjøre: Jeg måtte hjem og stjele hamstere i kveld. Fra lillesøster.

Kent og jeg dro rett hjem til meg etter skolen.

Vi snek oss inn på rommet hennes.

De to hamsterne, også kalt Muffe og Puffe, hadde hvert sitt hamsterhjul der de løp og løp som om de trente til De olympiske hamsterleker.

Det tok sin tid før Ragnhild sovnet.

Først fjorten turer på toalettet og tolv vers av samme nattasang senere kunne vi høre snorking gjennom veggen.

De to hamsterne syntes det var helt greit å bli kidnappet.

– Sikkert deilig for dem å slippe unna den idiotiske løpingen i noen timer, sa Kent.

– Jeg er mer redd for at eieren skal klikke helt hvis hun våkner i løpet av natten, svarte jeg. Så skrev jeg en liten lapp som vi la i det tomme buret.

KAPITTEL 12

12 timer igjen. 4 minutter.

Muligens den siste kvelden i mitt liv. Vi var alene på skolen. Eller, helt alene var vi vel ikke. Jeg hadde to høyst levende rektorbomber i lommene.

Svømmehallen ligger i samme bygning som klasserommet vårt. Vi hadde satt vinduet på gløtt tidligere på dagen, så det var bare å snike seg rett inn i garderobene.

– Merkelig at det ikke er bedre sikkerhet. Ingen tyverialarmer eller noe! sa jeg.

– Det er vel ikke rart, svarte Kent. – Hvem er det som er interessert i å snike seg INN i en skole? De fleste gjør hva som helst for å komme seg ut! Jeg var enig i det. Vi har hatt flere tilfeller av desperate rømningsforsøk fra skolen.

Vi åpnet opp garderobedøra. Rektor hadde sin egen private lille svømmegarderobe. Han er jo tross alt rektor. En rektor skifter selvsagt ikke med noen andre enn seg selv.

– Greit. Nå gjelder det å legge igjen så mye hamsterhår og hamsterpels som mulig. Jeg tok Muffe og Kent tok Puffe, og så begynte vi å gnikke og gnukke dem mot alt vi kom over.

Vi gnikket hamsterpels på alle håndklær, dopapir, alle skapdører, kluter og tepper.

Muffe og Puffe syntes ikke hamstergnukking var så gøy. Jeg tror ikke de likte den nye sveisen.

Etter at absolutt hele rektorgarderoben var dekket to ganger av pels og hamsterpartikler, så stengte vi døra etter oss og tuslet hjem i mørket. Fullmånen hang stor og tjukk på nattehimmelen, og jeg tipper den tenkte at de menneskene, de gjør mye rart, de.

– Folk blir gærne av fullmåne, sa Kent.

– Ja, bare se på oss. Stort gærnere enn oss går det ikke an å bli, sa jeg og lo nervøst.

I morgen skulle det altså skje.

Det var med blandete følelser jeg la meg den kvelden.

Greit. Vi hadde faktisk lagt en plan. Men akkurat hvordan rektor ville reagere på hamsterpelsen, det visste jeg ikke. Hvor allergisk var han egentlig?

KAPITTEL 13

0 dager igjen!!!!!!!!!!!!!!!!

Mamma kom som vanlig inn på rommet for å vekke meg. Men det er ingen vits i å vekke en som allerede har vært våken siden tidenes morgen. Jeg hadde ligget med vidåpne øyne gjennom hele natten. Bare stirret opp i taket som en søvnløs sild.

– Du har vel husket å pakke svømmeutstyret? Hva med badeshortsen? Pass på så du ikke fryser, Ruben! Husk å ta med ekstra håndkle. Du må ha sjampo, og husk balsam, og husk å tørke deg skikkelig, og … Jeg husker ikke hva hun sa i det hele tatt.

Men jeg husker at rektor møtte oss i skoleporten.

Han var naturlig nok i storform. Dette var rektors store dag. Svømmedagen. Dagen da all oppmerksomhet var rettet mot de to viktigste tingene i livet hans: svømming og ham selv.

Rektor holdt en kort tale.

Deretter marsjerte vi alle ned mot garderobene. Jeg visste ikke om jeg var på vei til å få dødsstraff eller slippes fri.

Kent og jeg skiftet så fort vi kunne og stilte oss opp langs veggen i svømmehallen. Der ble vi stående og vente på at et eller annet skulle skje.

Hallen var i ferd med å fylles av bråk og barnestemmer da et eller annet skjedde. Vel, det var mer enn et eller annet.

Det var et dyrisk hyl. Et hyl proppfullt av y-er. HYYYYYYYYYYYYYL! Og hylet kom ikke alene. Sammen med hylet kom rektor flygende i bare trusa. Han gned seg febrilsk i øynene mens han fortsatte hylingen.

Alles øyne var rettet mot det vanvittige opptrinnet. Rektor sjanglet rundt og rundt, nærmere og nærmere bassengkanten. Plutselig mistet han balansen og falt utover. Det føltes som om jeg var med i en tegnefilm og en av figurene akkurat hadde gått utfor et stup, men ikke oppdaget det selv. Rektor ble liksom hengende og hengende og hengende i lufta over vannet.

Men dette var ingen tegnefilm. Dette var ekte saker. Derfor falt rektor til slutt lang som han var rett ned i vannet med et skikkelig mageplask. Da begynte han å kave og hyle enda mer, hvis det var mulig, da, mens han gned seg intenst i øyne som ikke så ut som øyne lenger.

Jeg kikket bort på Kent, som kikket på meg med det største smilet jeg har sett. Et smil som aldri sluttet, men som gikk langt oppover kinnene, forbi ørene og flere ganger rundt hodet hans.

Jeg smilte ikke. Jeg tenkte på hva morgendagens avisoverskrifter ville være.

Rektor var tydeligvis i koma og på vei ned mot bassengbunnen. Han ville drukne hvis han ble værende der nede, såpass skjønte jeg.

De andre elevene hadde beveget seg bort til kanten. Nå sto de med åpne munner og så på at jeg, Ruben Berg, hoppet uti det samme bassenget som rektor hadde falt uti noen sekunder tidligere.

JA, jeg hoppet uti bassenget. Ikke spør meg hvorfor.

Og idet jeg traff vannoverflaten, forsvant alle lyder. Jeg kjente hvordan kroppen min sank som en murstein rett ned til rektor.

Så da lå det to stykker ved siden av hverandre på bunnen av et skolebasseng.

To forskremte krabber. En med vorter og en uten. Den lille så på den store og skjønte at dette ikke var noe sted å bli værende.

Med krefter jeg ikke visste jeg hadde tok jeg et solid redningsgrep om rektor og sparket fra alt jeg kunne mot bassenggulvet.

Det var kaos og vann og bobler overalt. Jeg skjønner ikke helt hva som skjedde, men til slutt pustet jeg luft og ikke vann. Noen tok tak i meg og dro meg opp på kanten. Rektor landet ved siden av meg. Jeg stirret på ham, men han stirret ikke tilbake. Han var ikke helt seg selv, han var mer opphovnet i fjeset-typen. Dessuten gulpet han vann som en fontene.

Jeg sank ned på gulvet og gulpet sammen med ham.

Det tok ikke lang tid før de andre lærerne kom. Helsesøster ga meg et varmt pledd og fulgte meg bort mens sykebilen svingte inn i skolegården.

To menn i legefrakker kom løpende inn med en tom båre.

Snart løp de tilbake igjen med samme båre, bare med en oppblåst vorterektor oppå.

Ingen av elevene sa et ord. Selv skravlebøtta Kent var helt stille.

Jeg hadde klart det. Vi hadde stoppet svømmedagen. Vi burde jublet og danset og vært superglade. Men jeg var ikke i form til å danse. Jeg lå på helsesøsters kontor og tenkte: Hva har jeg egentlig gjort?

Helsesøster var i hvert fall stolt av meg. Rektors redningsmann, kalte hun meg. Og snart var rommet fullt av voksne som sa jeg var dagens helt. Og folk gratulerte meg, og til slutt kom mamma, og hun kastet seg rundt halsen min så jeg nesten holdt på å drukne igjen.

De neste dagene var fine. Rektor var fremdeles sykemeldt i lang tid og jeg begynte å se lyst på livet igjen.

Men i dag dukket det plutselig opp en konvolutt i postkassen.

Inni konvolutten lå det et brev:

Kjære Ruben Berg,
Du har vist svært stort mot og reddet
din egen rektor fra drukningsdøden.
Du er et forbilde for barn og voksne i
alle aldre.

Det er derfor en stor glede for oss å invitere
deg til Hamar Internasjonale Livrednings-
stevne neste måned.

Der vil vi gjerne at du demonstrerer de
imponerende livredningsferdighetene dine
for en fullsatt svømmehall!
Vel møtt – vi gleder oss!

Med vennlig hilsen
Norges livredningsselskap

Ps. Vi har ordnet det slik at du ikke trenger å
dra alene. Rektor er blitt frisk til da, så
han vil bli med og holde deg med selskap
på turen!

© Gyldendal Norsk Forlag AS – Gyldendal Barn & Ungdom 2015
Elektronisk utgave © Gyldendal Norsk Forlag AS 2015

Elektronisk utgave Gyldendal Norsk Forlag AS

Norli junior – frieksemplar – ikke til salg

Produsert i EPUB av: Type-it AS, Trondheim 2015
ISBN 978-82-05-48525-9

www.gyldendal.no

Bokomtale

Svømmedagen nærmer seg, og dette er Rubens siste sjanse for å ta svømmeknappen. Men det er et problem: Ruben kan ikke svømme.

For å få svømmeknappen, må man kunne svømme 25 meter og også kunne dykke ned til bunnen av bassenget. Og så må man redde rektor. Ja, du hørte riktig. I tillegg til å stå i fare for å drukne selv, må Ruben altså risikere å drukne rektor i samme slengen. Og selv om det hadde vært en bra ting å bli kvitt verdens aller verste rektor en gang for alle, så hadde det kanskje vært greit å ikke dø selv i forsøket. Derfor må Ruben og bestevennen Kent lage en plan. Hvordan unnslippe – eller aller helst stoppe – svømmedagen?

Vi følger Ruben og Kent gjennom elleville påfunn og forsøk, men klokka tikker, snart er svømmedagen der!

Salg til utlandet: Danmark (ABC Forlag), Sverige (Berghs Förlag).

Om Marius Molaug

Marius Molaug er født i 1976. Han er Donald-redaktør, og er tilknyttet det kreative fellesskapet Dongery.

Om Kristoffer Kjølberg

Kristoffer Kjølberg er født i 1980. Han er en prisvinnende illustratør, designer og animatør, og er tilknyttet det kreative fellesskapet Dongery.