ASTRID FOSS

Illustrert av Monique Dong

OVERSATT AV HILDE MATRE LARSEN

Prolog

Selv om solen var i ferd med å synke ned under horisonten, fikk de evigskiftende lysene en frisk farge til å danse på himmelen over den vakre øya Nordovia. Hanna, Magda og Ida smilte da de vinket farvel til foreldrene fra vinduet i soveværelset. Frøya og Magnus Morgenrøde skulle være æresgjester på en festmiddag i nabobyen Isdryss, som takk for at de hadde beskyttet byen fra vinterens vold somme snøstormer.

«Faren deres og jeg kommer tilbake i mor gen tidlig til bursdagsfesten deres», ropte Frøya til trillingene. «Hvis dere er uskikke lige, vil lysene gi meg beskjed!»

Som svar glødet de lilla, blå og rosa lysene oppe på himmelen litt sterkere et øyeblikk.

«Vi skal oppføre oss ordentlig, mamma!» ropte Ida og kjempet seg til en plass ved vinduet mellom søstrene.

«Vel, vi skal prøve! Ikke følg for nøye med på lysene!» kniste Hanna.

«Ha det, mamma! Ha det, pappa!» ropte Magda og så Frøya og Magnus trampe gjen nom den dype snøen og bort til sleden. De to polarulvene som dro den, ristet i seletøyet, utålmodige etter å komme seg av gårde.

Jentenes mor hadde en veldig spesiell rolle i Nordovia. Hun var lysets vokter. De magiske evigskiftende lysene bevarte og beskyttet øya, og Morgenrødeslekten hadde hatt ansvar for magien deres så lenge noen kunne huske. Lysets voktere holdt alt i balanse og styrte trolldommen som beskyttet alt som levde på øya, og som passet på folket. Hanna, Magda og Ida visste at det en dag ville bli deres tur til å påta seg dette ansvaret.

Jentene satt tett sammen ved vinduet og fulgte lanternen på foreldrenes slede med blikket til den forsvant ut av syne i skumringen.

Frøya Morgenrøde satte seg til rette i sleden og grep hånden til Magnus. Hun kunne nesten ikke tro at jentene deres fylte tolv år dagen etter – alderen da de fikk de magiske kreftene sine, akkurat som hun selv hadde fått. Alle i Morgenrødeslekten hadde ulike krefter. Frøya hadde vært henrykt over å oppdage at hun hadde evnen til å fryse tiden midlertidig – selv om det hadde tatt henne en god stund å lære hvordan hun kunne bruke den. Hun rynket pannen da hun tenk te på søsteren, som hadde fått sin egen kraft et år senere og hadde valgt en helt annen vei …

Magnus klemte hånden hennes og smilte varmt, før han snudde seg og ropte et høyt «Jaaa!» for å få ulvene til å løpe raskere. Selv om han ikke hadde noen egen magi, var Magnus en sterk og modig mann, som ledet sine gardister godt og hjalp Nordovias folk så godt han kunne.

Paret pratet lykkelig mens Magnus kjørte ulvene gjennom skogen. Frøyas røde hår flagret bak henne som flakkende flammer i den kalde luften. Men da de nærmet seg skogens hjerte, stanset de to hvite ulvene plutselig opp.

«Hva er det, gutter?» ropte Magnus. «Videre!»

Men ulvene sto som fastfrosset, og klynket av redsel.

Magnus steg ned fra sleden og strøk seg forvirret over det blonde skjegget.

«Noe føles feil …» sa Frøya bekymret. «Vær forsiktig, husbond.»

Ulvene hadde stanset opp i en liten lys ning. På en side stakk en bratt steinrøys opp over trærne, og ved foten av den gap te en mørk huleåpning.

Nå begynte ulvene å knurre mot huleåpningen. Frøya hoppet ned fra sleden for å være sammen med mannen sin, og mens de to listet seg mot den skyggefulle inngangen, trakk Magnus sverdet sitt, og Frøya gjorde klar magien. Fottrinnene deres stilnet idet de skrittet inn i hulen. De hadde ikke lenger snø under føttene, bare jord og furunåler. De stod stille et øyeblikk og ventet på at øynene skulle venne seg til mørket.

«Hvem der?» ropte Magnus. «Vis deg!»

Den grunne hulen sendte ekkoet av ordene tilbake til Magnus. De undersøkte hulen, men den virket tom, og paret gikk ut gjennom åpningen igjen. Men idet Frøya skrittet ut i det svake lyset, dukket en skygge frem fra trærne og grep henne hardt rundt håndleddet.

Men det var ikke noen skygge. Det var en kvinne.

Håret hennes – med farge som en stjerne tom nattehimmel – hang rundt det bleke ansiktet. I venstre hånd holdt hun en skin nende stav, klar og glatt som glass.

Eller is.

«Veronika!» ropte Frøya, og frykten flommet gjennom henne. Hun forsøkte å bruke magien sin til å fryse tiden, men søsteren hadde forhekset henne med grepet sitt og blokkert kraften hennes. Mens hun kjempet for å komme seg fri, løp Magnus til for å hjelpe henne, men Veronika stakk staven sin i bakken og ropte noe som hørtes ut som en stygg trylleformel. I neste øyeblikk brøt knudrete røtter opp gjennom snøen og viklet seg rundt ham. De tykke røttene snodde seg og klemte rundt hånden til Magnus og tvang ham til å slippe sverdet. Han var fanget.

Veronika ble distrahert av Magnus, og slakket grepet rundt Frøyas arm. Frøya benyttet sjansen og mumlet raskt en kraftfull trylleformel. Tre baller skjøt fra Frøyas frie hånd og opp i nattehimmelen. De evigskiftende lysene flimret og bleknet idet hver ball ble fylt av en virvlende farge – en lilla, en blå og en rosa. Frøya ga et vink, og ballene fløy av gårde og forsvant.

«Nei!» ropte Veronika.

«Prøver du å stå i veien for meg, søster? Du vil mislykkes! Du prøvde å forvise meg en gang, men jeg var for sterk for magien din! Jeg skal ta kontroll over de evigskiftende lysene og herske over denne øya. Denne gangen klarer du ikke å stoppe meg!»

Hun åpnet munnen, og en strøm av ord flommet fremover i en hes hvisken.

Frøya gjenkjente dem som det de var: en forbannelse. Veronika brukte den for å suge magien ut av Frøya.

Kvinnen lo med en uhyggelig, rallende lyd, og Frøya sperret øynene opp av frykt. Veronika, Skyggeheksa, hadde kommet tilbake til Nordovia, og hun var sterkere og ondere enn noensinne.

Isbjørnen snudde seg og så på jentene. Så løp han plutselig av sted i raskt tempo og vokste magisk i størrelse mens han dro sleden uanstrengt etter seg. De gled gjennom slottsportene og var endelig ute i natten!

Se opp for:

Første kapittel

Trillingene løp om kapp nedover slottets vestpassasje mot soverommet sitt. De var sent ute til bursdagsforberedelsene. Som vanlig løp Hanna først og lo og dro søstrene Ida og Magda etter seg.

«Slutt å dra!» ropte Magda.

«Vi hadde vært tilbake i tide hvis du hadde gått fra skøytedammen før, Hanna», påpekte Ida.

«Det er bursdagen vår!» svarte Hanna.

«Jeg fortjener å ha det litt gøy!»

Ida himlet med øynene, men fortsatte å løpe. Hun hadde tilbrakt en fredelig morgen med å tegne en vakker hvit orkidé, som akkurat hadde begynt å blomstre mellom grantrærne. I hvert fall helt til det ville rådyret Magda hadde lekt med, hadde løpt rett gjennom lysningen og knust den lille blomsten. Men det var ikke tid for å krangle om det nå. Madam Olga, guvernanten deres, ventet nok på dem. Hun sa alltid at selv om de var døtrene til lysenes voktere, var ikke det noen unnskyldning for å komme for sent!

Hanna, som fortsatt dro søstrene etter seg, styrtet forbi to tjenere som vasket vinduer, og som ropte ut bursdagsgratulasjoner til jentene.

Plutselig saktnet Magda farten og stanset foran et enormt billedteppe.

«Hva?» spurte Hanna utålmodig.

«Ja, kom igjen, jeg vil se de nye kjolene våre!» la Ida til.

Men Magda studerte veggpryden, som hun elsket. Hun frigjorde hånden sin fra søsterens. «Dere tror vel at mamma og pap pa har det bra, gjør dere ikke?»

Jentene utvekslet et langt blikk, og de grønne øynene deres låste seg i hverandre. Bursdagsmorgenen hadde vart noen timer allerede, og foreldrene hadde ennå ikke kommet tilbake til slottet. Det lignet ikke dem å være borte så lenge uten å gi beskjed, i hvert fall ikke på jentenes spesielle dag. Ingen sa det høyt, men noe føltes feil.

Ida snudde seg for å se på billedteppet. Det var det nordoviske flagget. Slottet var fylt med sjeldne og vakre gjenstander – en skulptur av et eldgammelt tre skåret ut av en eneste, glitrende blokk av vulkansk stein, en enorm krystallvase fylt med hundrevis av snøhvite liljekonvaller som aldri visnet. Men det var dette billedteppet jentene var aller mest glad i. Ida strakte seg for å ta på det innviklede mønsteret. Med en finger fulgte hun den glitrende krystallrosen, den majes tetiske snøhauken, den perfekte sirkelen til en full regnbue. Alle var eldgamle symboler for Nordovia. Det fikk henne til å føle seg bedre. Hun sukket lavt. Kanskje alt kom til å gå bra.

«Alt kommer til å gå bra», sa Hanna høyt, som om hun hadde lest søsterens tanker. «Jeg er sikker på at mamma og pappa er tilbake når som helst.» Ansiktsuttrykket hennes ble rampete. «Så … har noen av dere følt noen magi ennå?» spurte hun.

Magda ristet på hodet. «Et lite øyeblikk i morges trodde jeg at jeg fikk skyene til å bevege seg, men det var bare vinden!»

Søstrene hennes lo.

«Nei, ingenting ennå», sa Ida. «Jeg håper jeg får noe fint!»

«Jeg håper jeg får noe spennende!» svarte Hanna med et glis.

Ida himlet med øynene, men så vandret blikket hennes opp mot himmelen utenfor vinduet. «Har dere lagt merke til noe rart med de evigskiftende lysene? De ser ikke friske ut.»

Hanna og Magda kom bort til vinduet mens Ida fortsatte. «Vanligvis er de glade og livlige, men nå virker de på en måte blasse. Det pene blå lyset kommer og går – se! Det blekner til en slags gråaktig …»

«Ida.» Hanna strakte seg og tok søsterens hånd og klemte den varmt. Hun visste at Ida var i ferd med å fortape seg i bekymringer.

Hanna fortrengte sin egen frykt. «Det er klart mamma og pappa har det bra. Kjenner du noen som er sterkere enn pappa, eller smartere enn mamma? Hun er lysets vokter; kan du forestille deg noe som skulle kunne konkurrere med magien hennes?»

Ida smilte svakt og ristet på hodet.

«Selvsagt ikke», sa Magda. «Lysene blek ner sikkert bare fordi mamma vet at vi har somlet med å gjøre oss klare, og hun advarer oss!»

Ida og Hanna lo.

«Dessuten», minnet Hanna henne om, «ville ikke mamma og pappa ha gått glipp av tolvårsdagen vår for alt i verden! De har sikkert stoppet for å kjøpe flere presanger til oss. Et nytt par ski til meg, en vakker sal til Magda … og et stort, kjedelig lerret til deg, så du kan sitte og tegne oss mens vi har det gøy!»

Ida uffet seg, men hun gliste da hun dultet Hanna i siden. Snart var Magda med på lekeslåssingen, og alle tre kniste da Hanna endelig dro Ida og Magda mot soverommet. Akkurat idet de styrtet pesende gjennom døren, løp de rett på guvernanten sin. Hun så prektig ut i den stivede brune kjolen med håret oppsatt i en knute.

Jentene tumlet i alle retninger, men ma dam Olga var som en festning. Hun sto strengt, med armene i kors, og ventet på at de skulle reise seg og ta seg sammen.

«Unge damer», sa hun og sukket. Hun gjorde et nummer av å glatte ut kjolen, selv om ingen av jentene noensinne hadde sett en skrukk på et eneste av klesplaggene hennes.

«Hvor har dere vært? Jeg har i årevis forsøkt å lære dere å oppføre dere slik det sømmer seg for deres stand.»

Jentene rettet seg raskt opp, men de måtte kvele enda flere fnis da isbjørnungen deres, Oskar, bykset inn på rommet deres, rett fra lek i snøen, og ristet på den våte pelsen rett mot dem.

«Du store min! Få skikk på den bjørnen, jenter!» ropte madam Olga og børstet snøfnugg av ermene.

«Gå og sett deg i kroken, er du snill, Oskar», sa Magda til den oppspilte bjørn ungen, og prøvde å la være å le igjen.

Hanna dro en hånd gjennom håret. «Madam Olga, har du hørt noe fra mamma og pappa ennå?»

Rynkene i guvernantens ansikt myknet. Hun ristet på hodet, og ga jentene et sjeldent smil.

«Jeg er sikker på at foreldrene deres er til bake når som helst, i god tid før festen. Det er ikke hver dag døtrene deres fyller tolv!»

Hun snudde seg fort. «Nå, vi har ingen tid å miste», erklærte hun. «Det er på tide med bursdagsforberedelser. Nordovias folk for venter å se tre elegante unge damer i dag, og det skal de få.»

Madam Olga klappet i hendene, og ventet med nevene på hoftene mens Ida, Magda og Hanna stilte seg på linje. Flere kammerpiker hastet travelt inn i rommet.

«Kjolene, madam.» En av kammerpikene holdt frem en arm drapert med lyst tøy.

Før jentene visste ordet av det, var hver dagskjolene deres borte, og de ble hjulpet inn i lange, glitrende kjoler. Et speil i en sirlig utskåret treramme sto like ved, men jentene så heller på hverandre.

«Disse kjolene! De ser ut som forheksede fosser!» Ida strøk hånden over den sølv blanke silken.

«Som solskinn på snø», hvisket Magda og glattet ut den gylne kjolen sin.

«Som … som … å, jeg vet ikke – men de er nydelige!» la Hanna til og gjorde en piruett. Den røde silken i kjolen hennes lynte i lyset mens hun snurret. Søstrene hennes kniste.

«Håret deres», kommanderte madam Olga og knipset med fingrene.

En av kammerpikene smatt bak Ida med en hårbørste, gredde ut flokene i det lange, blonde håret, og tvinnet det opp på toppen av hodet hennes. Hanna gjorde en grimase mens hennes eget hår ble børstet. Kammerpiken gjorde også en grimase, mens hun forsøkte å forvandle det korte, ujevne røde håret til en elegant frisyre. Magda vred seg mens museflettene ble løst opp. Det brune håret falt i floker rundt ansiktet, og kammerpiken satte i gang.

Endelig var jentene klare. Madam Olga førte dem bort til speilet, der de stod side om side.

Idas silkeaktige hår hadde blitt flettet med rosa blomster. «Pinsenellik!» utbrøt hun da hun gjenkjente blomstene.

Hannas hår var et større mirakel. På et eller annet vis hadde det gått fra å være en hakkete floke til et hav med myke bølger, kronet med en delikat gyllen tiara. Magdas hår var satt opp i to forseggjorte kringler på hver side av hodet hennes. Kammerpiken hennes hadde bundet dem opp med tråder av nydelige sølvløv.

Hanna tok et skritt, men snublet i kjolen og måtte gripe tak i Magda for å holde balansen. «Jeg kan nesten ikke gå!» klaget hun da Magda ristet henne av seg. «Det er en nydelig kjole, men den er ubrukelig hvis man vil ha det gøy!»

Ida følte at hun kunne ha på seg kjolen for alltid. Hun følte seg som en prinsesse.

Snart spaserte jentene over slottsplassen med armene hektet i hverandre. Bannere svingte i brisen, og musikanter spilte. Alle de gikk forbi, gratulerte dem med dagen. Jentene smilte til hver av lykkeønskerne, og nikket til takk.

«Få opp farten», maste Hanna og dro Ida og Magda med seg. «Jeg vil se om de har satt frem gavene …»

Magda holdt opp en finger. «Hør.»

To stallgutter sto like ved med hodene tett inntil hverandre. De hvisket.

«Feiringen starter snart», sa en av dem.

«De har vært veldig lenge i Isdryss.»

«Det ligner ikke Frøya og Magnus i det hele tatt», nikket den andre. «Hva om …»

Resten av ordene druknet i den trillende melodien fra en fløyte.

Ida så bekymret på søstrene.

«Ikke bry deg om dem», beroliget Hanna. «Mamma og pappa er her når som helst. Kanskje de har tenkt å overraske oss!»

Jentene ble distrahert av et oppstyr i et hjørne av slottsplassen – brusende fjær og fugleskrik. Det var slottsfalkemesterens læregutt, Gregor, som kom for å delta på festen. Han var ikke til å ta feil av, selv på lang avstand. Jakken hans var deko rert med en stripe med fargerike fjær: de knallrøde fra en paradisfugl, de dyp blå fra en papegøye. På den utstrakte armen hans satt en prakt full gyllenbrun ørn og flakset med de store vingene sine idet den strakte seg. Gregor mumlet beroligende til den.

Magda grep søstrenes hender. «Kom igjen! La oss gå og se nærmere på ørnen.»

«Greit. Men slutt å dra!» sa Hanna med et smil.

Men før de hadde gått mer enn noen få skritt, dukket madam Olga opp.

«Unge damer, dere må finne plassene de res. Bursdagsfeiringen begynner!»

Andre kapittel

Alle øyne var rettet mot de tre søstrene idet de gikk gjennom folkemengden og tok plass på en plattform som tårnet over den full pakkede slottsplassen. Madam Olga satt rett bak dem.

«Hele øya følger med på dere, jenter», mumlet hun. «Sitt stille og vis at dere setter pris på festen.» Stemmen hennes myknet, selv om hun virket litt bekymret. «Jeg er sikker på at foreldrene deres er her snart.»

Landets mest populære sanger fremførte en tradisjonell ballade om de evigskiftende lysene som skinte over det nordoviske havet. Så tok virvlende dansere over scenen, fulgt av en trupp med spretne akrobater. To sjonglører kastet brennende staver mot hverandre, og fanget dem elegant i luften. Folkemengden brølte av fryd.

Men så skar en uhyggelig uling gjennom folkemengdens klapping.

Hvert hode i publikum snudde seg mot lyden.

«Pappas ulver!» ropte søstrene i kor. Hvis de hvite ulvene var tilbake, måtte det bety at foreldrene deres også var tilbake! Men ulvene som ankom slottsplassen, sto ikke lojalt ved sin herres side. De var alene. Og nå fikk de ferten av jentene og sprang mot dem gjennom folkemengden, som åpnet seg for å slippe de hvite ulvene forbi. De bykset oppover de bratte tre trinnene og bråstanset foran trillingene. Den største av de to skrittet frem. Isdråpene i pelsen hans glitret i solskinnet.

«Hvorfor er ikke pappa sammen med dem?» undret Ida seg høyt.

Ulven så på henne. Så bøyde han hodet og la noe ved jentenes føtter.

«Hva er det?» spurte Magda. Ida forsto det først. Hun skalv da hun skjønte hva det betød. «Nei», sa hun. «Det kan ikke være …» Magda strakte langsomt hånden mot ulven og klappet hodet hans før hun plukket gaven hans opp fra bakken. Hun gispet da hun kjente den igjen.

Det var farens hanske.

Hanna strakte seg for å ta den fra søsteren, men hun var ikke rask nok. Kaptein Vladimir, farens stedfortreder i den nordoviske garden, styrtet frem. Han holdt hansken opp for å undersøke den. Oskar, isbjørnungen, løp bort til dem og stilte seg beskyttende ved jentene.

«Hansken bærer ganske riktig Aurora slektens merke», erklærte Vladimir.

En sjokkert mumling spredte seg blant dem som hørte hva han sa, og bølget utover til utkanten av folkemengden. Folk kom seg opp fra setene sine og ble stående, usikre på hva de skulle gjøre. Et lite barn begynte å gråte.

«Vi må sette i gang en leteaksjon!» er klærte kaptein Vladimir med hevet stem me. Noen av mennene hans skrittet ut av mengden for å ta imot videre ordrer.

Madam Olga begynte å føre jentene over plattformen og mot trinnene. «Kom», sa hun. «Gardistene gjør jobben sin. De finner moren og faren deres veldig snart.» Hun ledet dem gjennom østpassasjen og opp til rommet deres, og ga beskjed til en kammerpike om å hjelpe dem ut av kjolene.

«Greit, unge damer, jeg tror det er best om dere holder dere på rommet deres. Jeg skal få en tjener til å bringe middagen opp til dere», sa madam Olga. «Festmiddagen må selvsagt avlyses.»

Jentene nikket. Planene for feiringen virket allerede fjerne.

«Kan vi ikke hjelpe på noe vis?» spurte Hanna.

Madam Olga strakte seg og trykket de tre jentene inntil seg. For første gang noensinne klemte hun dem.

«Det beste dere kan gjøre er å ikke være i veien», sa hun, men la ømt til: «Og forsøk å ikke bekymre dere.»

Så tok hun et skritt tilbake og glattet ut kjolen. «Jeg må hjelpe til med å lage proviant til letemannskapet.» Hun snudde seg brått og forlot rommet.

Senere den kvelden, mens Oskar døste ved peisen på rommet deres, satt jentene ved siden av ham, tett sammen under teppet fra Idas seng. Øynene deres hvilte på én ting.

Midt i rommet, på et delikat trebord, sto den eiendelen de satte høyest: en snøkule som en gang hadde tilhørt moren deres. Frøya hadde gitt den til dem for mange år siden.

Glasset kjentes så glatt og kaldt mot huden at de først hadde trodd at det var meislet ut av is. Inni, på magisk vis, virvlet hele tiden myk snø rundt en høy, krystallklar foss som falt rett ned i et klarblått hav. Når jentene våknet om morgenen, var det den de så på, og den brakte med seg en følelse av lykke og fred.

«Jeg klarer ikke å slutte å tenke …» begynte Magda.

«… på mamma og pappa», fullførte Hanna.

«Enig», sa Ida. «Hva kan ha skjedd? Bare tanken på at de er et eller annet sted i sko gen …» hun nølte, og for én gangs skyld av sluttet ingen av søstrene setningen for henne.

Jentene satt i taushet en stund. Ida strakte seg etter skisseblokken og så på tegningen av orkideen hun hadde begynt på tidligere samme dag. Det føltes så lenge siden nå, men å tegne gjorde henne alltid roligere.

Hun plukket opp en kullstift og gjorde en siste finpuss på den i det dempede lyset fra peisen, og følte en rar kribling i hendene mens hun holdt på.

«Hvorfor har ikke gardistene gitt lyd fra seg?» undret Magda etter en stund. «Det har gått flere timer.»

Hanna dro teppet tettere rundt skuldrene og strøk Oskar over den varme pelsen. «Jeg er sikker på at kaptein Vladimir gjør alt han kan.» Hun lurte på om Magda og Ida la merke til hvor hul og lite overbevist stemmen hennes lød. Flammen fra peisen brant lavt, og selv om øynene hennes hadde vennet seg til mørket, kunne hun ikke se ansiktsuttrykkene til søstrene.

Så, helt plutselig, lå rommet badet i et varmt, glødene lys. Hanna kunne se Magda og Ida like tydelig som om en måne hadde steget opp rett ved siden av dem.

«Hva er det som skjer?» Ida satte seg opp og kastet av seg teppet.

«Det kommer fra snøkulen!»

Hanna var oppe og halvveis borte ved bordet før søstrene rakk å slutte seg til henne.

Nå sto de der, med nattkjoler som speilet den melkeaktige gløden. Inne i glasskulen fortsatte snøen å virvle rundt fossen, men jentene kunne så vidt skimte et annet bilde gjennom snøfnuggene. Det så nesten ut som …

Et ansikt. Et ansikt som lignet deres.

Og så hørte de en stemme.

«Kjæreste jentene mine», sa stemmen, mykt, men tydelig.

Søstrene snappet etter pusten. De lente seg nærmere kulen, med vidåpne øyne.

«Mamma!» ropte de i kor.

«Jeg har ikke mye tid, elsklingene mine. Jeg er så lei meg for at jeg gikk glipp av den spesielle bursdagsfeiringen deres, men det har skjedd noe forferdelig!»

Tårer av bekymring trillet nedover jente nes ansikter. For én gangs skyld fikk ingen av dem frem et ord. De bare lyttet til morens velkjente stemme og så lyset flomme fra kulen. De flyttet seg instinktivt tettere inntil hverandre.

Stemmen ble sterkere. «Jeg har vært lysets vokter i mange år, en rolle dere jenter en dag vil arve. Men da jeg var yngre, hadde jeg en søster, Veronika, som skulle hjelpe meg med å beskytte de evigskiftende lysenes magi. Dessverre ville ikke Veronika ha det ansvaret, bare makten. Hun ville stjele all magien fra lysene og beholde den selv, selv om hun visste at dette ville kaste den vakre øya vår ut i mørke og kaos. Hun ble Skyggeheksa, og hun lærte seg mange mørke trylleformler som kunne hjelpe henne i jakten på makt.

Jeg brukte alle kreftene mine for å stoppe henne. Jeg brukte en spesiell trylleformel til å forvise henne til toppen av Svelgastfjellet, og jeg trodde vi var trygge – men hun har klart å rømme. Hun har kidnappet faren deres og meg, og hun har forhekset oss slik at hun kan suge kraften ut av meg og bruke den selv. Jeg kjemper så hardt jeg kan, og jeg bruker den magien jeg har igjen til å nå dere nå …»

Ida hektet armene i Magdas og Hannas. De tre søstrene tok ikke øynene fra snøkulen.

«Hør godt etter, jenter. Veronika vil ha magien fra de evigskiftende lysene for seg selv, slik hun alltid har villet, men jeg klarte å beskytte den før hun kunne fange meg. Jeg puttet den i tre spesielle baller og spredte dem utover øya.»

Søstrene flyttet seg nærmere snøkulen, fortsatt med armene hektet i hverandre. Hver av dem kunne se de andres ansikter, med vidåpne øyne, i den myke gløden. Ingen av dem våget å si noe. Ingen av dem ville bryte trolldommen. De visste alle at det som skjedde, var virkelig, og likevel var de redde for at det skulle være en drøm.

Morens stemme ble enda mer alvorlig.

«Døtre, dere må finne disse tre ballene. Hent dem fra skjulestedene og ta hver av dem med hit. Lysenes magi er trygg inne i snøkulen. Og når dere har funnet alle de tre ballene, vil dere ha krefter til å redde faren deres og meg.»

Hanna fant igjen stemmen sin. «Vi skal finne dem, mamma!» ropte hun. «Vi lover!»

Lyset fra snøkulen syntes å bli dypere et lite øyeblikk. «Men dere må forte dere. Ballene kan bare holde på magien i de evig skiftende lysene til midnattssolens dag.»

«Den dagen solen aldri går ned», hvisket Ida. «Det er bare noen uker til.»

Midnattssolens dag var søstrenes favoritt høytid. Ferien markerte høydepunktet for solens lange marsj fra vinterens dyp, da den knapt steg over horisonten. På den lengste dagen i året var det full fest på slottsplassen under en himmel som aldri ble mørk. Men nå fikk dagen en ny betydning.

Morens stemme fortsatte.

«Midnattssolens dag bringer med seg sterk magi. Skyggeheksa vet dette, og – nå er dere advart – hun vet også at siden dere er av Morgenrødeslekt, har dere fått deres egen magi i dag, på tolvårsdagen deres, akkurat som hun og jeg gjorde. Hun kommer til å gjøre alt hun kan for å stoppe dere, for å finne ballene selv, og for å ta over hele Nordovia.»

«Nei!» ropte Magda, mens Ida og Hanna skalv av skrekk. De kunne ikke forestille seg at det elskede landet deres skulle bli over mannet av en ond makt. Det kunne ikke skje. Det måtte ikke skje. De var fast bestemt på å stoppe Skyggeheksa og befri foreldrene!

«Si oss, mamma. Hvordan kan vi finne ballene hvis de er spredt utover øya?» sa Ida.

Men tiden var i ferd med å renne ut. Bildet av moren ble vanskeligere å se. Snøfnuggene virvlet rundt det og skjulte ansiktstrekkene og det røde håret. Snart kunne ikke jentene skimte annet enn de smaragdgrønne øynene hennes.

«Hun forsvinner!» utbrøt Magda. «Mamma!»

Fjerde kapittel

Sleden gled gjennom den månelyse skogen. Over jentene tårnet sølvglitrende grantrær med nåler som var glatte av is. Skogen ble tettere etter hvert som Oskar trakk dem dypere inn over. Jentene kunne kjenne den skarpe, friske lukten av furu og det varme, støvete lukten fra teppet. De hørte lite annet en knasingen av Oskars tunge poter på snøen og rispingen fra sledens meier. Innimellom skar en ugles uhyg gelige uhu gjennom den kalde natteluften.

«Himmelen er mørkere nå», sa Ida og skalv og la teppet tettere rundt bena.

«Jeg tror det er fordi skogen blir tettere. Trærne skygger for måneskinnet», påpekte Magda. Hun skalv, hun også. «Ikke ta hele teppet, Ida!» klaget hun, men hun var egentlig veldig glad for å ha søstrene sine ved siden av seg.

«Vi bør nærme oss leirstedet til Gregor snart», sa Hanna. Hun hørtes mer sikker ut enn hun følte seg. «Jeg er ganske sikker på at jeg husker denne strekningen med skog fra den gangen vi besøkte leirstedet hans med madam Olga. Vi dro rett forbi denne delen av skogen.»

«Virkelig? Du må være utrolig god til å kjenne igjen trær», sa Magda. «Alle ser like ut for meg!»

«Greit, greit. Men jeg tror vi skal østover nå», fortsatte Hanna og myste opp mot himmelen mellom trærne og forsøkte å finne Nordstjernen. «Jeg er sikker på at vi dro østover den dagen.»

«Nei», sa Magda. «Vi hadde solen i ryggen den morgenen, ikke foran oss. Vi dro vest over gjennom skogen.»

Mens Oskar løp mellom de mørke, tette trærne, kikket Ida seg rundt. For henne så det likt ut overalt. Det kalde måneskinnet traff bakken noen få steder, og fikk rimet til å glitre. Men stort sett så hun bare høye, tause trær fulle av skygger. Hun begynte plutselig å skjelve. «Vi har kjørt oss vill, har vi ikke?» spurte hun søstrene sine.

«Selvfølgelig ikke!» sa Hanna bestemt. «Det er en klar natt, og jeg ser Nordstjernen. Vi er på vei i riktig retning, tror jeg. Hvis vi ikke er det, endrer vi bare retning, det er ikke verre enn det.»

Ida stønnet av frustrasjon. Hun lukket øynene en kort stund og håpet at hun snart skulle våkne fra denne merkelige drømmen. Men da hun åpnet dem, var de fortsatt i sleden. Og det var slik det skulle være, min net hun seg selv bestemt om. De var på en ekspedisjon for å redde mamma og pappa. De kunne ikke gjøre det mens de lå under dynen, og nå som magien hennes hadde begynt å komme, var hun kanskje i stand til å hjelpe.

«Ikke vær bekymret, Ida. Vi finner nok leirstedet snart», sa Magda og prøvde å berolige søsteren. Men et skingrende hyl fikk dem til å snappe etter pusten og krype sammen under teppet.

«Det er bare en polarrev», gispet Hanna. Hun prøvde å gjøre stemmen sterk, men den hørtes tynn ut i det kraftige vindkastet som pisket kinnene deres. «Den har sikkert bare gått seg vill, sånn som oss …»

«Jeg trodde du sa at vi ikke hadde gått oss vill!» ropte Ida. «Jeg visste det! Du tenker ikke før du gjør ting–»

«Hold opp!» ropte Magda. «Uansett –»

Noe tungt falt foran dem, og jentene ble kastet fremover idet sleden stoppet med et dumpt dunk.

«Oskar!» ropte Magda og kjempet seg ut av sleden. «Hanna, Ida! Oskar sitter fast!»

Søstrene fortet seg ut av sleden og løp bort til bjørnen. Et stort tre hadde falt over tøm mene mellom Oskar og sleden, og holdt dem nede i den tykke snøen. Oskar kjempet for å komme løs, og fikk panikk og kavet mens han vokste i størrelse.

«Rolig, gutt, rolig», sa Magda og prøvde å berolige ham, men tømmene strammet seg rundt isbjørnen, og han ble mer og mer stresset. «Vi må gjøre noe», sa hun til søstrene med bekymringstårer i øynene.

Ida så seg rundt i et desperat håp om å få øye på noe de kunne bruke til å få ham løs. Men i stedet, langt borte, så hun en skygge bevege seg mellom de mørke trærne.

Ida grep Hanna i armen. «Se!» hvisket hun. Frykten hun følte gjorde det vanskelig å snakke. En mørk skikkelse nærmet seg langsomt, så vidt synlig i det svake lyset.

Hanna gispet. «Vi må få Oskar løs! Han kan beskytte oss», sa hun.

Et knurr rullet gjennom Oskars strupe. Han kjempet og sloss, forpotene kavet i luften, men seletøyet ga ikke etter.

Magda dro desperat i de fastlåste tømmene. «Ida!» ropte hun. «Kan du bruke magien din til å tegne noe som kanskje hjelper?»

Ida så seg desperat rundt etter ideer, men ristet på hodet. «Som hva da?»

Skikkelsen nærmet seg mellom trærne. Hanna kunne se pusten lage frostskyer i luften omkring. Hun boret hendene ned i Oskars tykke pels og prøvde å tenke. Hun huket seg ned til stedet der tømmene satt fast, rett under den tykke trestammen. Hun dyttet på stammen i håp om å flytte den nok til å befri den paniske bjørnen.

«Hjelp meg med å dytte!» sa hun til søstrene.

Alle tre dyttet så hardt de kunne, men det nyttet ikke.

«Jeg er redd», hvisket Ida.

Magda klemte Oskar og prøvde å roe ham ned. «Vi finner på noe.»

Hanna konsentrerte seg om trestammen, og håpet å finne en annen måte å få ham løs på. Så, plutselig, som da hun hadde forsøkt å få opp låsen til skuret, fikk hun en merke lig, kriblende følelse bak øynene. Hun trakk pusten og konsentrerte seg, og festet blik ket på trestammen. Til hennes store over raskelse begynte den å flytte på seg.

«Hanna? Hvhva er det som skjer?» stam met Ida.

Både hun og Magda sto og måpte mens Hanna konsentrerte seg hardere.

«Jeg … Jeg flytter på den!» mumlet Hanna.

«Jeg tror kanskje dette er kraften min!

Og ganske riktig, treet knirket idet den ene enden løftet seg bitte litt over snøen. Magda dukket ned og fikk løs Oskars tømmer, før Hanna blunket og treet smalt tilbake på plass.

«Det var helt utrolig!» sa Hanna. «Jeg kan flytte på ting med tankene – tunge ting!»

Ida rynket pannen. «Vel, så lenge du ikke blunker!»

Magda fortet seg å få den forskremte is bjørnen løs fra tømmer og seletøy.

Da han skjønte at han var fri, gjorde Oskar et byks og begynte å løpe mot skikkelsen som nærmet seg.

Femte kapittel

Idet den enorme isbjørnen nærmet seg skik kelsen, fikk et skingrende fugleskrik jentene til å gispe. Det virket som lyden kom fra det stedet hvor skikkelsen befant seg. Så var det mange fugler som skrek, og da skikkelsen nådde de nærmeste trærne, så Magda at det var en gutt, og månen skinte på en skinnende blå papegøyefjær på jakken hans.

«Gregor!» ropte hun. En bølge av lettelse skyllet gjennom henne.

Men Oskar forstod ikke. Han sto mellom Gregor og jentene. Pelsen på ryggen hans strittet.

Magda løp bort til bjørnen og la en beroligende hånd på siden hans.

«Rolig, gutt», hvisket hun. «Det er OK. Det er Gregor. Han er ikke en fiende!»

Hanna og Ida løp bort til søsteren. Begge la hånden på Oskars enorme rygg, og hen dene deres sank ned i den tykke pelsen hans mens de snakket beroligende til ham.

«Vi er ikke i fare», sa Magda til bjørnen. «Ikke bruk opp all magien din!»

«Ikke vær redd, Oskar», la Ida til.

Oskar sluttet å knurre. Han gikk ned på alle fire igjen, og krympet til den van lige størrelsen sin. Han stirret vaktsomt på Gregor, fortsatt klar til å beskytte jentene dersom det ble nødvendig.

Gregor skrittet nærmere, og en gribb virvlet ned og satte seg på skulderen hans mens den flakset med de enorme vingene sine. To falker fløy inn mellom grenene over ham. De skarpe skrikene deres speilet guttens sinte ansikts uttrykk, og Magdas, Idas og Hannas lettelse forsvant da han bjeffet: «Hva i all verden gjør dere jenter helt her ute midt på natten? Isbjørnen deres angrep meg nesten!» Hanna var den første som sa noe.

«Eh … Vi skulle … Vi er lei for det … Vi prøvde …» begynte hun, men så nølte hun, usikker.

Gregor sto foran dem med støvlene plantet i snøen. Han virket høyere enn på slotts plassen. De blå øynene hans var strenge. Den store gribben på skulderen hans skulte mistenksomt på jentene.

Magda tok over for søsteren. «Vi dro inn i skogen fordi vi må–»

Synet av nok en enorm fugl som stupte ned fra himmelen, stoppet henne. Det var en gyllen ørn, en av Gregors rovfugler. Magda stivnet da hun så det skarpe nebbet og de gule øynene. Hun kjente en merkelig kribling nedover ryggen mens hun betraktet den, og så raskt bort.

«Vi må finne sølvsnøhauken», sa Ida til slutt. Hun var lettet over at de endelig hadde klart å si det. Hvorfor var de så nervøse? Gregor var bare bitte litt eldre enn dem. Så innså hun at hvis Gregor bestemte seg for å fortelle sjefen sin, falkemesteren, om dem, ville de bli ført rett hjem, og de ville aldri få lov til å fullføre ekspedisjonen sin.

Gregors ansikt, svakt synlig i stripene av måneskinn som kom mellom trærne, var som stein.

«Hvorfor i all verden trenger dere å finne en snøhauk?» spurte han strengt. «Og på denne tiden av døgnet? Dere kan fryse i hjel.» Blikket hans sveipet vaktsomt over Oskar, sleden og rideklærne søstrene hadde på seg.

«Vær så snill –» begynte Hanna igjen, men Gregor avbrøt henne.

«Uansett hva dere tre driver med, vil jeg ikke være med på det. Hvis falkemesteren fant ut at jeg hadde hjulpet dere med å gjøre noe farlig, ville jeg miste lærlingeplassen min. Dere må dra tilbake til slottet med en gang.»

Den gylne ørnen reiste seg og flakset med vingene, som om den var enig med ham.

«Rolig nå», hvisket Magda og strakte en hånd ut mot fuglen. «Vi skal ikke gjøre deg noe.»

Ida holdt pusten da hun så Magda stryke de spraglete vingefjærne til fuglen. Til hennes store overraskelse falt ørnen til ro og lot Magda fortsette med å stryke. Ida pustet ut.

«Vær så snill», gjentok Hanna. Hun følte seg sterkere nå. «Vi trenger din hjelp! Det har med foreldrene våre å gjøre. Du har sikkert hørt –» hun svelget, men fortsatte – «at de er savnet.»

Gregors ansikt myknet et øyeblikk. Hanna bet tennene sammen og fortsatte. «Og det er fordi de er savnet at vi er på en ekspedisjon for å finne en sjelden snøhauk – en helt hvit en med en stjert av sølvfjær.»

«Vi trenger å finne redet», forklarte Magda, som fortsatt hadde hånden på ørnen. «Og nå som du er her, kan du hjelpe oss med å lete!»

«Jeg vet at det høres merkelig ut», sa Ida, «men hvis vi ikke finner den, kan noe for ferdelig skje med foreldrene våre, og med øya.»

Til deres overraskelse nikket Gregor.

«Jeg er lei for det med foreldrene deres», mumlet han. Han betraktet jentene, og tittet opp på de svinnende lysene på himmelen. «Og de evigskiftende lysene har ikke sett friske ut siden de forsvant … Det var derfor jeg var ute og gikk i natt. Vi lovet gardistene at vi skulle hjelpe dem med å patruljere i skogen.»

«Vil du hjelpe oss da?» spurte Hanna håpefullt.

Gregor sto i taushet.

«Når det blir morgen, kommer alle til å lete etter oss», sa Ida alvorlig til Gregor. «Om du ikke vil hjelpe oss, forteller du ingen at du så oss, gjør du vel? Vi er nødt til å full føre oppdraget vårt.»

Gregor så lenge på jentene. Til slutt nikket han.

«Jeg skal ikke fortelle det», sa han. «Og … jeg skal hjelpe dere med å finne snøhauken.»

Jentene så lettet på hverandre.

«Takk!» husket Hanna å si, og de andre gjorde raskt det samme.

Gregor nikket en gang, så snudde han seg og begynte å begi seg inn mellom trærne. Jentene skyndte seg bort til sleden sin for å sette seletøyet på Oskar igjen. Da han hørte dem krangle om hvem som skulle styre, så Gregor seg over skulderen og lo en kort lat ter. «Å, dere får ikke bruk for den dit vi er på vei. Skogen vi skal gjennom, er for tett til å kjøre slede. Vi går til fots.»

Han gikk raskt av gårde, og slapp ut en kort plystrelyd som fikk fuglene til å fly opp fra vaglene sine for å følge ham.

Jentene så på hverandre.

«Til fots?» gjentok Ida storøyd.

Hanna var den første som hoppet ned fra sleden. «Ikke vær så barnslig, Ida. Du hørte hva han sa», sa hun mens støvlene hennes sank ned i den dype snøen. Hun vaklet litt da hun dro foten opp. «Vil du finne ballen eller ikke?»

Ida rynket pannen og hoppet ned fra sle den etter søsteren. «Det er klart jeg vil!» Så fikk hun et glimt i blikket og strakte seg ned etter en pinne. «Men vi bør i det minste være forberedt! Vent litt mens jeg prøver på noe.»

Hun ventet på at kriblingen skulle komme tilbake til hendene, og så begynte hun å tegne noe med pinnen i den tykke snøen. Magda hoppet ned fra sleden og satte hen dene i hoftene. «Hva i all verden driver du med, Ida? Dette er ikke tiden for å tegne.»

«Jeg tror kanskje du tar feil der», svarte Ida. Hun pekte på bakken og lo opprømt.

«Det virket!» Der i snøen lå et par hvite truger. Silhuetten deres var så vidt synlig i snøen. Ida smøg en fot inn i hver av dem og gliste triumferende til søstrene.

Hanna blunket til søsteren. «Godt gjort, Ida! Nå, hva om du tegner et par til oss to også, og så kommer vi oss av gårde? Vi mister snart Gregor av syne!»

Magda så på mens Ida tegnet et par truger til hver av dem. Hun la armene utålmodig i kors. «Vel, jeg er glad dere to har så nyttige krefter», mumlet hun, «men når skal jeg få se om jeg i det hele tatt har magi?»

Hanna trakk på skuldrene, og Ida ga Magda en kjapp klem idet de satte føttene ned i trugene. Så, med Oskar ivrig traskende ved sin side, gikk de raskt etter den unge falkepasseren. De var på vei for å finne den første ballen!

Sjette kapittel

«Ærlig talt tror jeg madam Olga ville hatt en del å si om Gregors oppførsel», hvisket Magda idet de tok ham igjen. De krys set snøen med letthet i trugene Ida hadde laget. Jentene kniste da de så for seg at guvernanten lekset opp for fuglepasseren.

«Og hun ville absolutt ikke like at vi brøytet oss gjennom snøen!» la Ida til.

«Hun ville ha forlangt at Gregor tok oss med for å finne snøhauken i Nordovias fineste slede, med kakaopauser hver halv time!» sa Hanna, og alle tre lo igjen, men latteren stilnet. Madam Olga og kakao føltes veldig fjernt.

«Få opp farten, dere tre!» ropte Gregor.

Han hørtes irritert ut. Jentene fortet seg et ter ham mens Oskar, som var tilbake i sin minste størrelse, bykset ved siden av dem. De var i ferd med å kjempe seg over en stor snøfonn da de så gutten stå stille i en lys ning foran dem.

«Hva er det?» spurte Hanna.

Gregor pekte mot himmelen. Så kikket han opp og plystret langt og lavt. De tre søs trene fulgte blikket hans. Alle så det sam tidig: Et glimt av sølv i rent, skinnende hvitt som sirklet høyt over tretoppene.

«Sølvsnøhauken!» gispet de.

«Gregor bruker et kallerop for å lokke den til seg!» la Magda til, og Hanna nikket ivrig.

«Jeg tror det fungerer!» hvisket Ida.

Fuglen sirklet lavere. Jentene så den for svinne og dukke opp igjen mens den snirklet seg mellom furutrærne. Gregor fulgte med og løp lenger inn mellom de mørke trærne mens han lokket på den. Han forsvant raskt ut av syne.

«Kom igjen!» sa Hanna. «Vi skal finne den ballen!»

Men mens hun snakket, la søstrene merke til en bevegelse i skogen rett ved. De anstrengte seg for å se tydeligere.

«Hva er det?» spurte Ida.

«Kanskje det bare er skygger fra trærne?» hvisket Magda nervøst.

«Nei, jeg tror ikke det», sa Hanna og prøvde å holde stemmen stødig. «Hva det enn er, så kommer det nærmere!»

Oskar stod tett inntil dem og knurret med øynene klistret til skyggen. Jentene kunne se at han følte seg like truet som de gjorde.

De holdt hverandre hardt i hendene da den mørke skyggen dukket frem fra trærne. Jentene kunne skimte fire ben og en viftende hale.

«En ulv!» skrek Ida.

Det enorme beistet luntet mot dem med hodet lavt mellom skulderbladene og tunge poter som knaste dypt ned i snøen. Den sto så nært at jentene kunne kjenne de varme støtene fra beistets pust. De tre søstrene hutlet seg sammen, og Oskar stilte seg beskyttende foran dem.

«Ingen vanlige ulver er så store …» mumlet Magda.

«Det må være Skyggeheksas magi!» hveste Hanna.

Ulven smalnet plutselig de sinte røde øynene og flekket de skarpe tennene, mens knurringen ble høyere. Det virket som beistet vokste seg enda større og mer skremmende da det satte det ville blikket sitt i dem.

En iskald vind begynte å feie gjennom skogen. Den fikk snøfonnene til å skjelve og ristet nålene i furutrærne, og mens den ble sterkere, blåste en kald, hard stemme inn i jentenes ører.

«Dere kan ikke bekjempe meg», hvisket den. «Gi opp, så lar jeg dere kanskje leve.»

Jentene låste armene i hverandre, stive av frykt da en virvelvind av iskald luft omringet dem.

«Dere vet hvem jeg er», sa stemmen. «Tante Veronika, Skygge heksa. Jeg har spionert på dere mens dere har reist gjennom skogen min, og selv om treet jeg felte, ikke stop pet dere, kommer min venn her til å sørge for at dette er slutten på eventyret deres.»

Ulven snurpet snuten sammen til et snerr og holdt dem fast med det onde, blod fargede blikket sitt. De visste at de ikke kunne løpe fra den. De kunne høre den rumlende knurringen i strupen til ulven, og Ida gispet av skrekk da sikkel dryppet fra munnen og ned i snøen.

Oskar begynte å vokse, men etter et øye blikk stoppet han og krympet igjen. Han så på jentene med store, bekymrede øyne.

«Stakkars Oskar», hvisket Magda. «Du er fortsatt veldig ung, og du har allerede gjort så mye for oss! Magien din trenger tid til å fornye seg.» Bjørnen klynket, men holdt modig stand mellom ulven og søstrene.

Den iskalde vinden pisket opp snøen og hveste: «De evigskiftende lysene og Nordovia vil snart være i min makt. Ingen kan stoppe meg! Moren og faren deres blir svakere og svakere, og dere jenter er maktesløse!»

Idet vinden vokste til et skarpt skrik, kom det en rumling fra Oskars strupe, og han kastet seg mot ulven. Men han var ingen match for beistet, som slo til ham med en gigantisk pote så han ble slengt bakover. Oskar klynket og sank fortumlet ned i en snøfonn.

Ulven snudde det enorme hodet mot søstrene igjen, og Magda skrek, men bak dem knaste fottrinn gjennom snøen. Det var Gregor som kom løpende tilbake gjen nom skogen. Han bråstanset og ble blek da han så den enorme ulven. Ulven knurret og spente musklene.

«Pass deg!» hylte Ida.

Ulven gjorde et sprang mot jentene.

På et blunk grep Hanna søstrene og dro dem unna. De hutlet seg sammen bak et tre.

Samtidig kastet Gregor seg forover og grep ulvens hale. Med en enorm anstrengelse begynte han å dra ulven bakover etter pelsen, men med et kraftfullt kast med kroppen slengte ulven Gregor inn i et tre.

Gregor falt sammen mot trestammen og prøvde å få tilbake pusten, som han hadde fått slått ut av seg. Jentene huket seg ned bak treet da ulven kom snikende mot dem igjen.

«Vi må gjøre noe!» ropte Magda. Hanna smalnet øynene og konsentrerte seg hardt om ulven. Hun kjente den kriblende følelsen fra tidligere. Hun bet tennene sammen og klarte å dytte ulven så den snublet bakover. Men etter et øye blikk rettet ulven seg opp og snudde seg mot søstrene igjen, klar til å angripe.

«Løp!» ropte Magda, og jentene spredde seg.

Ulven smatt mellom Magda og Ida med flekkede tenner og varme, støtvise pust. Den snappet etter Ida, som dro til seg ridejakken akkurat i tide. Den snudde seg, satte det brennende blikket i Magda og bykset mot henne i stedet. Magda kastet seg bak et tre idet den angrep, og ulven bråstoppet i snøen før den fikk samlet seg og løp mot Hanna. På et blunk strakte Magda seg ut, grep Hanna i armen og dro henne unna ulvens kjever.

Ida pustet tungt og pekte. «Fort, vi må komme oss opp i det treet! Ulven får ikke tak i oss der!»

Med bankende hjerter og skjelvende ben dro de tre søstrene seg opp på de laveste grenene i treet. Hendene deres var numne av kulde og klissete av kvae fra grana.

Hanna klatret høyere, raskt og lett. «Kom igjen!» ropte hun ned til dem. «Den kan fortsatt nå dere!»

De kunne høre ulven snerre under seg – men over dem strøk noe hvitt over himmelen og kom nærmere. Det var sølvsnøhauken! Akkurat idet jentene så mot fuglen, hørte de en glefselyd nedenfra. Med kjeften på vidt gap hadde ulven gjort et vold somt sprang mot Magda, som fortsatt hadde ett ben dinglende fare truende ned fra grenen.

«Pass på!» ropte Ida, men ulvens skarpe tenner festet seg i søsterens støvel og begynte å dra henne ned. Snøhauken dukket lavt igjen. Magda kjente den merkelige krib lingen nedover ryggen, den hun hadde hatt da hun møtte den gylne ørnen til Gregor tidligere. Hun fikk blikkontakt med snø hauken mens den fløy mot henne, og kriblingen ble sterkere. Plutselig kjente hun at hun svevde opp i himmelen.

Under seg hørte hun søstrene rope overrasket.

Stemmen til Hanna fløt opp til henne. «Magda?»

Magda kjente en merkelig letthet da hun rørte på armene sine … ikke armene … vin gene! På en eller annen måte svevde hun opp i himmelen ved siden av snøhauken. Hun så seg til venstre og høyre, og skjønte at hun flakset med praktfulle, hvite vinger. Trærne under ble mindre, og hun lo overrasket, men i stedet for latter hørte hun det ville skriket til en fugl.

«Magda!» ropte Hanna igjen. «Du … du har forvandlet deg til en fugl! Du har for vandlet deg til en snøhauk!»

Ida lo, halvt sjokkert, halvt oppglødd, og ropte opp mot himmelen, hun også. «Du har fått kraften din!»

Magda fløy over himmelen etter sølvsnø hauken, som syntes å sirkle tilbake mot top pen av treet som søstrene fortsatt klamret seg til, mens ulven snerret og sirklet rastløst under dem. Fuglen gikk inn for landing på en klynge av grener nær toppen av treet.

Syvende kapittel

Magda landet på en gren like ved, akkurat i tide til å se hauken slå seg ned i et rede. Her var det! Dette måtte være stedet morens ball var gjemt!

Hun flakset nær mere, og ganske riktig: Hun kunne se den glødende rosa ballen i haukens rede. Hun slapp ut et nytt skrik for å varsle søstrene, men hun visste at de ikke kom til å forstå. Hvordan skulle hun klare å få ballen ut av redet med bare klørne? Hvor lenge kom hun til å være en fugl? Som svar begynte hun å kjenne en ny kriblende følelse nedover ryggraden. Hun flakset prøvende med vingene, men merket at de ble tyngre og mer som … armer! Hun hadde blitt til en jente igjen – og mens hun klamret seg til grenen, innså hun hvor høyt oppe hun var! Kanskje det å være i stand til å forvandle seg til et dyr ikke var så moro som hun hadde trodd. Men det betød at hun kunne klare å få tak i ballen.

Magda holdt seg hardt fast i grenen og hvisket beroligende til snøhauken i håp om at den ikke skulle angripe henne mens hun lirket den rosa ballen forsiktig ut av redet. Hun klarte det!

«Ida! Hanna! Jeg har den!» ropte hun ned til søstrene som balanserte på grenene under henne.

«Utrolig!» hørte hun Hanna rope tilbake. «Klarer du å klatre ned til oss?»

Magda var ikke sikker – hun var ikke like god til å klatre som Hanna. Men hun trakk pusten dypt, stakk den vakre, skinnende bal len inn i ridejakken, og begynte forsiktig å klatre mellom grenene og ned mot søstrene.

«Vær forsiktig!» ropte Ida, og Magda klarte ikke å la være å uffe seg, til tross for nervene.

«Klart jeg er forsiktig!» ropte hun.

Etter noen nervepirrende øyeblikk klarte hun å komme seg ned til søstrene. Hun dro forsiktig ballen ut av jakken for å vise dem den. Søstrene stirret på det vakre, skinnende rosa lyset som flimret og fløt på innsiden, akkurat som de evigskiftende lysene gjorde oppe på himmelen. De smilte til hverandre.

«Nei!» En skarp, iskald vind kastet seg rundt treet. «Den er min!» skrek den.

«Hva skal vi gjøre?» ropte Hanna og prøv de å beskytte seg mot den iskalde vinden mens hun betraktet den enorme ulven som sirklet rundt trestammen med øynene festet på jentene. Gregor og Oskar lå fortsatt for tumlet der de hadde falt.

Ida, Magda og Hanna så nervøst ned på scenen under seg. Så innså Ida noe. «Vent litt», hvisket hun. «Den ulven er defini tivt i Skyggeheksas makt. Hvis vi bryter forhekselsen, har vi kanskje en sjanse til å unnslippe!»

Søstrene hennes nikket.

«God idé! Men hvordan?» spurte Magda.

«Vi bruker kreftene våre, dummen», sa Hanna, og hørtes mer selvsikker ut enn hun følte seg. Hun så seg rundt etter inspirasjon. Plutselig lyste hun opp og hvisket planen sin til søstrene.

«OK?» spurte hun. Hun så på Magda, som nikket kort. Så snudde hun seg mot Ida, som så litt mer usikker ut, men hun nikket også til slutt.

«En … to … tre … gå!» ropte Hanna.

Ida dro skisseblokken og blyanten ut fra ridejakken og tegnet raskt to spretterter. Hun kjente kriblingen i hendene idet teg ningene ble virkelige, og hun ga en av spret tertene til Hanna slik at de kunne lade dem med harde furukongler fra treet. Så begynte de å skyte dem raskt ned mot ulven. Ulven snerret, ristet på hodet og forsøkte å finne skjul mellom grenene.

Mens den var distrahert, stakk Magda den rosa ballen trygt inn i et hulrom i treet, trakk pusten dypt og forsøkte å lokke til seg et rødt ekorn Hanna hadde sett skjule seg i nærheten.

«Her, lille venn», sa hun og anstrengte seg for å få øye på den lille skapningen gjennom furunålene. Hun var ikke engang sikker på om dette kom til å gå – men da hun fanget blikket til ekornet, kjente hun kriblingen nedover ryggraden igjen.

«Jeg … Jeg tror det fungerer! Men jeg vet ikke hvor lenge det kommer til å vare», ropte hun til søstrene idet hun kjente krop pen bli lettere og lettere. Hun kikket ned og så poter. Små, røde poter! Hun hoppet ned fra treet, danset mellom grenene, tok mot til seg og hoppet over på ulvens rygg og bet den hardt i øret! Hun var så knøttliten og spretten at før ulven kunne snu seg mot henne, hadde hun hoppet bort, og mens den jaget henne, løp hun mot et enormt gammelt tre med grener som var tunge av snø.

Hanna konsentrerte seg om grenene på treet. Mens ulven løp under dem, brukte hun magien sin til å riste dem hardt og sendte et enormt, tungt lass med iskald snø ned på beistet. Magda hoppet i trygghet over til det neste treet akkurat i tide.

Skredet falt over ulven med et høyt plump! Idet beistet forsvant under snøen, ulte den kalde vinden som et rasende skrik og døde plutselig. Skogen ble stille. Ulven var begra vet et øyeblikk, men så dukket snuten lang somt opp og snuste seg gjennom snøen. Den kravlet ut av snøfonnen og blunket forvirret mens den krympet foran øynene på jentene. Nå var den en vanlig ulv, og den så seg for tumlet rundt og løp sin vei. Og det var ikke et øyeblikk for tidlig, for Magda oppdaget at hun var i ferd med å å bli forvandlet til en jente igjen. Hun hoppet andpustent ned fra treet.

«Vi klarte det!» ropte Hanna og plasserte ballen trygt i jakken før hun og Ida klatret ned og løp bort til Magda. «Bra jobbet, alle sammen!»

«Er Skyggeheksa borte? Er vi trygge?» spurte Ida.

«Da vi knuste makten hennes over ulven, tapte hun denne kampen», sa Hanna. «Jeg tror vi er trygge for denne gang.»

«Se på Oskar!» ropte Magda.

Den lille isbjørnungen kom seg langsomt på bena og ristet på seg. Da han var sikker på seg selv, lente han seg knurrende i den retningen ulven hadde løpt.

«Det er OK, gutt», sa Hanna med et smil.

«Vi tok oss av det selv», forklarte Magda og strøk ham over pelsen.

«Med hjelp av litt magi», fullførte Ida.

Alle tre snudde seg mot Gregor, som også snublet mot dem mens han holdt rundt skulderen. «Det er helt utrolig», mumlet han. «Jeg tror jeg har sett syner!»

Magda fniste og så bort på søstrene. «Vi hadde aldri funnet snøhaukens rede uten deg!» sa hun til ham.

Hanna kremtet dramatisk. «På vegne av våre foreldre og hele Nordovia, takker vi deg», avsluttet hun formelt. De andre jentene nikket, smilte og tok ham i hånden.

Gregor så flaut ned i den snødekte bakken. «Det var så lite», gryntet han.

Hanna holdt rundt den dyrebare rosa bal len inne i jakken. «Vi må komme oss tilbake til slottet», sa hun. «Kan du vise vei til sleden vår, Gregor? Selv om Oskar forblir ganske liten og går sakte, klarer vi kanskje å komme oss hjem før soloppgang hvis vi drar nå og hjelper hverandre med å dytte sleden!»

Gregor viste vei tilbake, og jentene spente Oskar for sleden. Alle hjalp til med å dyt te den i gang, og da bjørnen hadde fått opp farten, hoppet de på og vinket adjø til Gregor. De kunne nesten ikke fatte det eventyret de hadde vært med på.

Til slutt, akkurat idet det første lyset fra soloppgangen begynte å krype oppover him melen, kom de ut av skogen. Oskar løp ned mot slottsportene.

«Fort nå, mens gardistene er på den an dre siden», sa Ida lavt. De hoppet ned fra sleden, gled stille tilbake gjennom portene og satte sleden tilbake i vognmannens skur. De snek seg inn på soverommet sitt akkurat idet solskinnet begynte å bryte gjennom vinduet.

Hanna dro den rosa ballen forsiktig frem fra jakken, og jentene gikk sammen bort til snøkulen, som begynte å gløde igjen.

«Mamma?» sa Magda mykt. «Vi klarte det! Vi fant den første ballen!»

Snøkulen skinte sterkere, og de hørte morens stemme svakt innenfra. «Godt gjort, mine elskede døtre! Nå skal dere plassere ballen ved siden av snøkulen, og følge godt med …»

Hanna, Magda og Ida holdt pusten, la hendene rundt den rosa ballen og flyttet den bort til snøkulen. De gispet idet den glitren de ballen på magisk vis ble oppslukt av den virvlende snøen i kulen.

«Det rosa lysets magi vil være trygt her», sa moren til dem. Lyset i kulen begynte å avta igjen.

«Men ikke glem», advarte Frøya, med svakere og svakere stemme, «at dere må finne de andre to ballene før midnattssolens dag!»

«Mamma?» sa Ida nervøst. Men det var for sent. Hun var borte. For denne gang …

Jentene så storøyd på hverandre. «Vel, vi har i det minste funnet én av ballene», sa Magda, og søstrene hennes nikket.

«Og vi skal finne de andre så snart vi bare kan!» fullførte Hanna.

Oskar la seg ned ved peisen og pustet seg langsomt inn i en velfortjent søvn. Jentene fikk av seg de kalde, stive rideklærne og tok takknemlig på seg de myke, varme nattkjo lene sine. Men selv om de lå i sengene sine, var de lys våkne.

«Det var det mest spennende vi noensinne har gjort!» hvisket Hanna.

«Det var litt skummelt noen ganger», hvis ket Ida tilbake.

«Enig. Men vi klarte det – sammen», svarte Magda.

«Snart har vi alle de magiske ballene», sa Hanna med en stemme som begynte å høres søvnig ut.

«Da kan vi stoppe den fæle Skyggeheksa en gang for alle …» sa Magda, som også hørtes trøtt ut.

«Og befri mamma og pappa!» fullførte Ida med et gjesp.

Jentene smilte. Hver av dem lå badet i den svake gløden av tidlig morgen. De visste at det ikke kom til å bli lett å finne de to andre ballene – ikke så lenge Skyggeheksa var fast bestemt på å stoppe dem. Men de hadde oppdaget de magiske kreftene sine, og de var klare for sitt neste eventyr, uansett hva det var!

Se opp for Snøsøstrenes neste magiske eventyr!

Astrid Foss

Snøsøstre

Originalens tittel The Silver Secret

Oversatt av Hilde Matre Larsen

Text © Hothouse Fiction Ltd 2018

This translation of Snow Sisters The Silver Secret is published

by arrangement with Nosy Crow ® Limited

Illustrasjoner: © Monique Dong 2018

Omslagsillustrasjon: © Sharon Tancredi 2018

Sats: Torill Beritsdatter Gaarder

© CAPPELEN DAMM AS, Oslo, 2018

978-82-02-58969-1 (EPUB)

Første versjon, 2018

Denne boken ble først utgitt i 2018 av Cappelen Damm

Elektronisk tilrettelegging: Cappelen Damm As, 2018

www.cappelendamm.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkslovens bestemmelser.

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Cappelen Damm AS er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.

Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilbake til kolofonsiden.