HANNE KRISTIN ROHDE

PYRAMIDEMYSTERIET

Denne boken tilhører:

KJETIL JENSEN

Kjøpt hos:

FRIEKSEMPLAR

Kjøpt 19.03.2020

Eboken er vernet etter Åndsverkloven

Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, for eksempel ved ulovlig fildeling, og annen kopiering ikke tillatt med mindre det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffeansvar i henhold til Åndsverkloven.

© 2019 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Niklas Lindblad, Mystical Garden Design

Logo: Trine + Kim designstudio

Sats og e-bok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-2377-0

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

1

Astrid Simonsdatter Rask våkner av et blått blink. Et glitrende intenst blått lys, som blunker til henne så kjapt at hun lurer på om hun egentlig så noe som helst, eller om det bare var en innbilning. Det har skjedd tidligere også, at noe som kan minne om en stjerne dukker opp rett foran henne, også da trodde hun at hun hadde drømt. Nå vet hun at hun er våken, men for sikkerhets skyld vifter hun med tærne, og sier hei sånn ut i lufta. Begge deler føles helt ekte.

Hun snur seg med ansiktet mot veggen og pakker dynen godt rundt seg. Veggen lukter svakt av maling, enda det er lenge siden de malte veggene. Hun og pappa. I sommerferien, etter at sjuende klasse var avsluttet, dro de ned og kjøpte en isblå farge. Astrid elsker den fargen, for det er akkurat slik hun forestiller seg at det ser ut i universet: klart, blått lys med stjerner som lyser betingelsesløst og uten noen annen hensikt enn å gi lys til alle som trenger det.

Hun lukker øynene. Det funker ikke. Øyelokkene spretter opp og hun stirrer inn i veggen som bare er centimetere fra nesetippen. Nå er den følelsen der igjen. Fornemmelsen av at det er noen i rommet. Det kiler i nakken og hun snur seg langsomt over på ryggen. Hjertet hamrer i brystet. Det er bare så vidt hun tør å holde øynene åpne. Heldigvis, døra er fortsatt lukket. Måneskinnet gir akkurat lys nok til at hun kan se klart og tydelig at det ikke er noen andre her inne hos henne. Likevel … Det er noe …

Hun setter seg opp. Kanskje det bare gikk noen forbi utenfor? Vinduet er tross alt åpent … Hun vrenger dynen til side og spretter ut på gulvet. Noen vil sikkert bare tøyse med henne. Noen av guttene i klassen kanskje, små blink med lommelykten på mobilen … Eller … hjertet banker litt ekstra … kanskje det er Yusuf, den nye gutten i klassen, som hun allerede har blitt så god venn med.

Hun lener seg ut av vinduet. Det lukter fortsatt vått gress etter skybruddet tidligere på kvelden.

– Yusuf, sier hun spørrende og legger luft på stemmen slik at det blir en slags mellomting mellom å rope og å hviske. – Er det deg? Yusuf?

Ingen svarer, bortsett fra en katt som mjauer. Lufta er kjølig. Hun hutrer litt og lukker vinduet, trekker gardinene tett sammen. Det hjelper ikke. Det er noe her … noe som forstyrrer henne. Hun lar blikket løpe over det innebygde skapet, videre til leksepulten og bøkene i bokhyllen. Alt ser ut som vanlig, men kroppen gir fra seg et langt grøss, og hun kryper tilbake i senga som fortsatt er god og varm mens hun undrer seg over hva det er hun ikke ser.

Alt er så stille. Ikke engang huset knirker, slik gamle hus ofte gjør. Bare lufta beveger på seg … så noe ser hun jo faktisk. Hun har glemt å spørre fysikklæreren om hva det er hun ser, disse små partiklene som løper tett i tett i lufta, som millioner av mikroinsekter. Et blikk på vekkerklokka. Halv to. Pappa har sikkert lagt seg. Hun lukker øynene. Korser armene over brystet oppå dynen. Kniper øynene hardt igjen. I morgen skal hun i stallen etter skolen, og stelle Rocky.

Der var det igjen! Det blå lyset. Bak øyelokkene lyste det klart og blått et kort sekund.

Stallen.

Rocky. Det er noe med Rocky …

Astrid står opp og drar på seg den grå joggebuksa og strammer snora godt så buksa holder seg sånn noenlunde oppe. Hun samler det røde, lange håret i en hestehale og drar lett i den blå hettegenseren. Den lyse huden virker blålig mot måneskinnet der ute. Med sokkene i hånda krysser hun gangen og løper inn til farens soverom. Senga hans er tom. Hun sukker. Nå har han glemt tiden igjen. Han blir altfor sliten når han holder på sånn. Men akkurat nå var det kanskje ikke så dumt.

Hun skynder seg ned trappen og løper på tærne over den kjølige parketten og inn på kontoret hans.

– Pappa! Du må komme!

Han ser på henne. Kontoret er mørkt. Han har glemt å tenne lyset her inne, slik han alltid gjør når han blir oppslukt av det han driver med. Ansiktet hans ser helt sykt ut i lyset fra pc-skjermen: Grønnaktig med blå ringer under øynene, som om noen har banket ham opp. Fingrene hviler fortsatt på tastaturet. Ved siden av står kaffekoppen han fikk av henne til jul. Verdens beste far.

– Jeg vet hva klokka er, sier hun og slår på lysbryteren. – Du ødelegger øynene dine når du ikke tenner lyset.

– Hva gjør du oppe midt på natten?

– Vi må dra, sier hun.

Han gnir seg i øynene, lyset plager ham tydeligvis.

– Dra?

– Til stallen.

– Astrid …

Stemmen er mildt irettesettende.

Hun bryr seg ikke. Vil ikke bry seg.

– Husk å lagre det du skriver, roper hun på vei ut i entreen.

2

Simon Rask rygger den røde Ferrarien ut av innkjørselen, mens Astrid holder seg for ørene. Motoren ligger rett bak setene, ikke foran som på andre biler.

– Vi vekker alle naboene, sier hun og kryper så langt ned i passasjersetet som mulig og drar hetten over hodet.

Det er ikke like lett som før. Hun har vokst femten centimeter siden i fjor sommer, og rekker pappa helt opp til skulderen, til og med når hun står på flate sko. Endelig er hun ikke den minste i klassen lenger. Det er tross alt ikke alltid like stilig å være kortest og veie minst. I fjor gruet hun seg i over en uke før de skulle til helsesøster. Nå betyr det ingenting lenger. Akkurat nå er det heller ikke viktig at hun snart fyller tretten og at mamma har lovet å komme hjem på bursdagen hennes.

– Skal vi kjøre inn i garasjen igjen?

– Nei!

Det spraker og buldrer i motoren da pappa rygger ned innkjørselen.

– Motorlyd er som rockemusikk, sier han. – Jeg har faktisk vurdert å bytte eksosanlegget.

Han klapper på rattet som om det var et kjæledyr.

– Bytte eksosanlegg? roper Astrid samtidig som pappa legger inn et høyere gir ute på veien. – Bråker den ikke nok som den gjør?

– Det er ikke mer lyd jeg skal ha, men bedre.

De har løst veldig mange problemer i Ferrarien; De har snakket om venner som oppfører seg som om de ikke er venner lenger. Om mamma som flyttet til Afrika for å jobbe med syke barn, enda Astrid ikke ville at hun skulle dra …

Astrid venter på at kroppen skal reagere som vanlig og slappe av, men det skjer ikke denne gangen. Bilen fyker av sted gjennom mørket. Alle lysene fra byen langt der nede virker forstyrrende. Etter hvert som de nærmer seg stallen, blir det færre hus. Trærne virker store og ruvende, som ubestemmelige skygger, og ligner den mørke skyggen av redsel hun føler inni seg.

– Skynd deg, ber hun.

– Hør, sier pappa og gir enda mer gass. – Det er dette brølet som gir bilen sjel. Det er til å få gåsehud av!

Astrid har allerede gåsehud, men det er ikke på grunn av motoren. Heller ikke fordi hun fryser. Gåsehuden kommer liksom utenfra … fra noe som er større enn henne selv. Klokka på dashbordet viser at de er fremme om seks minutter. Hun håper at det er tidsnok.

– Pappa …, sier Astrid og nasker en bringebærpastill fra hanskerommet. – Har du det noen gang sånn at du liksom bare vet?

– Du bekymrer deg for mye, Astridmor, svarer han og stryker henne over kinnet.

Astrid stirrer fremover på veien. Pappa har rett. Hun bekymrer seg ofte. Også de gangene hun bare burde glede seg, er det som om lufta rundt henne krøller seg i små virvelvinder og blir til tanketornadoer som angriper hjernen. Pappa sier alltid at dersom hun ikke slutter å ta sorgene på forskudd, vil livet føles langt og strevsomt, og hun vil ende opp med å ligne på farmor.

Astrid har ingenting imot å ligne på farmor. Farmor er helt rå.

Men hva er egentlig den frykten hun føler på nå? Alle vet jo at de er redde når de er redde. Hun forsøker å finne følelsen av å være redd sammen med det å vite noe hun ikke egentlig vet. Ren frykt er i hvert fall en følelse av kulde, for både tærne og fingrene er allerede kalde, og langs nakken og nedover ryggen løper små, ekle grøss. Hjertet banker og hun puster litt fortere. Frykten gir henne vanligvis fornemmelsen av å ville flytte seg raskt fra et sted til et annet. Vekk fra det som er farlig. Bortsett fra akkurat nå da hun ikke vet eksakt hva faren består i. Da vil hun heller oppsøke den. Se hva den er. Fortest mulig. For Rockys skyld.

Frykten får henne til å gråte, svelge mange ganger og bli ørlite kvalm. Alt sammen på én gang. Hvis hun kunne ta på frykten, tror hun at den ville være en grå, seig masse som kleber seg til huden og suger seg inn i porene og deretter følger blodet helt opp til hjernen, slik at det blir grusomt vanskelig å tenke, enda hun helt sikkert trenger å være tindrende opplagt.

Stallen virker enda mer ruvende om natten. Bygningen ligger som en mørk kloss mot måneskinnet. Astrid løper foran. Gårdsplassen er våt etter alt regnet, hun plumper uti et digert gjørmehull. Bakken gir fra seg et vått sukk da hun trekker foten til seg.

– Rocky, hvisker hun og løper videre. – Rocky, hold ut!

Hun vet ikke hvor ordene kommer fra, men de føles forferdelig viktige. Pappa er kjapt oppe på siden av henne. Han er tynn som en strek og innmari sprek, enda han er førti år. Søla ligger som seigt lim på alle kanter, og hun blir nødt til å sette ned farten og se hvor hun går for å unngå å ende opp i gjørma. Hun spenner fra og lander på en fast tue med gress, og spotter inn neste tørre flekk ved hjelp av måneskinnet. Fra stallen hører de høye vrinsk.

– Det høres ut som om Rocky har det bra, sier han.

Astrid merker hvordan klumpen i magen vokser.

– Det er ikke Rocky du hører, pappa.

– Hæ? Kan du høre forskjell på dem?

Endelig kan hun åpne døra. Det er mindre enn femten minutter siden hun skvatt ut av senga. Lufta inne i stallen er ... annerledes. Hesten ved siden av Rocky vrinsker høyt. Astrid griper pappa i armen og går et skritt fram.

– Rocky? hvisker hun prøvende.

Rocky humrer ikke slik han pleier å gjøre når hun kommer. Ingen koselyder. Han bare henger med hodet. Nabohesten Ninja derimot, kaster med hodet og støter ut nye vrinsk.

– Skal du ikke gå bort til ham, spør pappa.

– Jeg er redd, sier Astrid.

– Det ser ut som om han sover, sier pappa.

Astrid holder ham igjen.

– Vent litt, sier hun. – Jeg må bare …jeg må finne ut …

Med ett vet hun hva hun kjenner.

Frykt. Hele stallen er fylt av tjukk, seig frykt.

3

Omsider er det som om pappa forstår.

Han går et skritt frem. Så enda ett. De er bare noen meter unna boksen til Rocky nå. Det er noe trygt og godt ved at pappa går foran henne. Han er sjelden redd. I hvert fall er det det han sier. Den som intet våger, intet vinner, sier han bestandig. Jo da, Astrid er enig. Men når man bare vet at noe er en dårlig idé, da? Hva da? Pappa sier at det ikke finnes dårlige ideer. Bare litt mindre gode resultater.

Hun smyger seg etter ham.

– Jeg synes det virker som om alt er bra, sier han.

Rocky står bom stille, og Simon tar et skritt til siden for at Astrid skal få se. Skoen hans treffer en plastpotte som står litt ut fra veggen i den lange, smale stallgangen, en sånn potte som planter står i. Simon griper etter noe å holde seg fast i for ikke å snuble. Ninja liker ikke bråket.

– Pass! roper Astrid.

Ninja slår med nakken og det digre hodet treffer pappa midt i ansiktet.

– Au! brøler han.

Han gnir seg i pannen. Ninja slår med nakken enda en gang, men denne gangen dukker han unna.

– Det feiler i hvert fall ikke naboen noe, sier han irritert.

Astrid betrakter Ninja. Hesten virker forferdelig stresset. Nesten vettskremt. Øynene er vrengt bakover og fråden står ut av munnen. Rocky står derimot helt i ro.

– Rocky? sier Astrid lavt. Prøvende.

Astrid forsøker å tyde kroppsspråket hans. Han er så vakker med den mørkebrune pelsen og svarte manen. Hun strekker ut hånda og klapper ham. Han er varm. Og veldig annerledes. Som om han ikke kjenner henne igjen … som om ingenting rundt ham betyr noe. Halsen snører seg. Hvorfor orker han ikke å hilse på henne?

Hun åpner porten til boksen og går inn. Pappa kjøpte Rocky på impuls for tre år siden da de var på ferie i Danmark. Første ferien uten mamma. Savnet gjorde så vondt … selv om pappa alltid er full av påfunn. Astrid hadde aldri tenkt over at det gikk an å eie en hest. Typisk pappa. – Dansk varmblods, sa han. – Det har jeg alltid ønsket meg.

Akkurat sånn endte han opp med Ferrarien også. Kanskje det var sånn han traff mamma? Bare kapret henne liksom? Og så dro hun, fordi hun ikke ville være kapret mer. Astrid slår tanken vekk.

Rocky har blitt hennes beste venn, en hun kan snakke med om alle de trøblete tankene da mamma dro. Han har hjulpet henne mer enn han noen gang vil kunne forstå. Nå må hun hjelpe ham. Men hvordan? Hun har aldri sett ham slik. Øynene er blasse, han sikler. Han viser virkelig ingen tegn til glede over at hun er her. Hvorfor reagerer han ikke? Klumpen i magen vokser seg like stor som frykten. Mens pappa ringer etter dyrlege, får klumpen i magen greiner som strekker seg helt opp til brystet hvor den blander seg med redselen til en stikkende utvekst. Hun klarer ikke å si noe. Blir bare stående og klappe Rocky uendelig varsomt.

Dyrlegen kommer etter en times tid. Pappa måtte ta frem utestemmen for å få ham ut i natten.

– Ja, vi er helt sikre på at det haster. Nei, det kan ikke vente til i morgen!

Astrid merker det allerede før dyrlegen har begynt å undersøke Rocky: Han er gretten. Håret står rett opp bak, akkurat slik håret til pappa ser ut hver lørdag og søndag morgen før han har dusjet og stelt seg. Han er liten og ganske rund, med briller som sitter skjevt. I vesken har han et stetoskop. Så tar han blodprøver og sjekker pulsen.

– Tar han noen medisiner? spør dyrlegen.

– Nei, sier Astrid.

– Sikker? spør dyrlegen og ser på Simon.

Han ser ikke engang på henne. Hun napper ham i ermet.

– Helt sikker, sier hun og stirrer hardt på ham.

Pappa bare smiler og slår ut med hånda.

– Hun har rett, sier han.

– Ingen skader av noe slag?

Dyrlegen fortsetter å overse henne. Det begynner å bli temmelig irriterende.

– Ingen. Skader. Av. Noe. Slag, sier Astrid med overtydelig diksjon.

– Kanskje du kunne fortelle oss hva som feiler ham?

– Han virker overmedisinert.

– Som i «dopet»? spør pappa.

– Jeg kan selvfølgelig ikke si det sikkert, men for sikkerhets skyld tar jeg ham med meg til dyrehospitalet. Hvis jeg har rett, må magen hans tømmes, eller vi må finne en eller annen form for motgift. Ellers dør han.

4

Astrid våkner av at pappa sitter på sengekanten og skubber henne forsiktig i skulderen.

– Du har fått besøk, sier han mykt.

Hun reiser seg opp på albuen. I døråpningen bak Simon står Yusuf. Klassekameraten. Den nye gutten i klassen, som alle jentene glor på. Og nå er han her. Hos henne. På rommet hennes. Hun var en av de første som ble kjent med ham. Fordi ... egentlig vet hun ikke helt hvordan, men plutselig stod de og snakket sammen allerede i det første friminuttet etter at han ble presentert i klassen. Hjertet slår fortere, men denne gangen er det ikke fordi hun er redd. Pappa forsvinner ut, og Yusuf setter seg der pappa satt for et øyeblikk siden.

– Hva har skjedd? spør han. – Simon fortalte at dere var i stallen til klokka fire i natt og at du ikke sovnet før du egentlig skulle ha stått opp …

– Hva er klokka?

– Skoledagen er over, for å si det sånn.

Hun setter seg opp mens alt som skjedde i natt siger innover henne. Rocky er på sykehus. Den vakre hesten hennes kan dø. Kanskje han er død allerede?!

– Du må hjelpe meg, sier hun. – Noen må ha forgiftet Rocky. Vi må finne ut hvem som har gjort det. Og hvorfor.

– Jeg digger mysterier, svarer han og retter seg opp.

De brune øynene gransker henne.

Han virker enda høyere enn sine en meter og åtti fra der hun ligger. Ingen av de andre gutta i klassen er like høye, men det er kanskje ikke så rart, siden Yusuf er ett år eldre. Han begynte jo i førsteklasse da han kom til Norge fra Egypt, og da var han bare syv år.

– Gå ned til pappa, sier hun. – Be ham lage noe mat til meg ...Vi må snakke om hva vi kan gjøre. Noe er fryktelig galt.

Hånda hans sveiper borti armen hennes idet han reiser seg. Hånda føles varm mot huden, og enda han så vidt er nær henne, er hun sikker på at hun vil bevare berøringen i minnet for bestandig. Med det samme han lukker døra bak seg, smetter hun ut av senga. På vei til badet stanser hun og snuser inn lufta. Lukten av ham henger igjen og hjertet banker en anelse raskere.

Pappa er skikkelig stripete i ansiktet etter natten. Han har på hvit skjorte og slips, altså har han vært på jobb og antakelig ikke sovet i det hele tatt. Astrid griper brødskivene han har smurt til henne, og velger den med syltetøyet som smaker søtt, siden hun egentlig ikke har lyst på mat.

– Rocky lever ennå? spør Yusuf og rekker henne et krus varm kakao.

Pappa nikker alvorlig.

– Det stemmer, men han er dessverre ikke utenfor fare.

Ordene utløser noe varmt som renner nedover kinnene, og hun tørker det kjapt vekk med håndbaken.

– Jeg vil se ham, piper hun.

– Dyrlegen skal ringe når han er bra nok til besøk, sier pappa og løsner den øverste knappen i skjorten.

Med en kjapp bevegelse trekker han slipset ut fra snippen, bretter det firedobbelt og slenger det fra seg på kjøkkenbenken.

– Jeg må tilbake til retten når dommeren er klar for å fortelle oss hva han har bestemt seg for, sier pappa.

– Er du advokat? spør Yusuf.

– Ja, svarer Simon. – Jeg er forsvarer for en trettiåring som er siktet for å ha kjøpt og solgt narkotika. Politiet vil ha ham i fengsel mens etterforskningen pågår. Klienten min er fra Afrika. Hvor er du fra, forresten?

– Pappa, sier Astrid. – Ikke …

– Det går fint, forsikrer Yusuf. – Jeg er fra Egypt. Eller … jeg liker å tenke på meg selv som en slags verdensomelett. Mamma er fra Egypt og pappa er engelsk. En muslim og en katolikk. En feministisk journalist og en filosof. Jeg har seks eldre søsken … og en haug med fettere og kusiner i alle land.

Simon hviler albuene mot den svarte marmorplaten på kjøkkenøya og lener seg mot Yusuf.

– Er de fortsatt gift, foreldrene dine? spør han.

– Slutt! Astrid kjenner at hun rødmer. Pappa er helt grenseløs innimellom, og akkurat nå er hun redd han skal bli for mye av akkurat det.

– Vi er alle sammen mye likere enn du tror, sier Yusuf og smiler bredt.

Pappa ser ut som et spørsmålstegn, og Astrid må motvillig smile. Yusuf svarer aldri helt som voksne forventer. Heller ikke i klasserommet.

– Pyramider, sier pappa. – De er interessante. Kanskje vi må ta en ferie og inspisere pyramidene.

Pappa elsker ferier, men det eneste de skal inspisere nå er Rocky. Hun legger hånda sin over pappas, slik han pleier å gjøre med henne når han vil ha hennes oppmerksomhet.

– Kan du kjøre oss til stallen? spør hun og forsøker å få øyekontakt med faren. – Nå med en gang?

– Beklager jenta mi, men jeg må som sagt være her og …

– Da sykler vi, sier hun. – Kan Yusuf låne sykkelen din?

Pappa måler Yusuf opp og ned. – Giant 17 TCR Advanced Pro Disk, sier han.

– Hæ? sier Yusuf.

– Fullkarbonramme og elektronisk giring, sier pappa. – Husk hjelm.

Deretter forsvinner han inn på kontoret.

– Kom, sier Astrid.

– Hva skal vi i stallen?

– Ransake.

– Ransake?

– Lete etter bevis.

– Bevis på hva da?

– Jeg vet ikke. Jeg vet bare at Rocky ikke har vært på apoteket selv og kjøpt sovepiller eller hva det nå er. Noen har skadet ham med vilje.

Yusuf tar opp mobilen.

– Må du spørre om lov først? sier hun.

– Bare sier fra til moren min. – Og sjekke at det er nok batteri.

– Sånn i tilfelle noen ringer?

Astrid kjenner et stikk av sjalusi. Hvem er så viktig at han må være tilgjengelig?

Venter han telefon fra en annen jente?

Yusuf dulter henne i skulderen, som om han har lest tankene hennes. Hun bøyer seg ned og bruker litt ekstra lang tid på å knytte lissene i joggeskoene.

– For å ta bilder av bevisene, skjønner du vel.

5

Stallen er ganske gammel. Astrid er sikker på at den må ha stått der i minst femti år, kanskje hundre til og med, for hun har jo sett mange ganger hvordan gulvet inne er veldig slitt av alle hovene som har tråkket og gått der i årevis. Nå ligger den rødmalt i solskinnet og danner et tun sammen med et like rødt stabbur og et hvitt bolighus. Rett bortenfor stabburet ligger en enorm låve sånn litt for seg selv, med en låvebro slik at traktoren kan kjøre rett inn. Astrid passer på å bremse litt. Det er mange dumper i veien og det er fort gjort å stupe over sykkelstyret. Yusuf følger hakk i hæl på landeveissykkelen til Simon. Det føles veldig spennende at han låner sykkelen til pappa ... det er på en måte akkurat som om de er enda nærere venner.

De låser syklene fast til et tre, og går mot stallen. Rita kommer mot dem. Hun er tjue år og var ferdig med videregående i fjor. Dette året jobber hun som stalljente. Vasker, rydder, passer på at hestene har det bra, og hjelper alle småjentene med stellet, som hun pleier å si.

– Så grusomt med Rocky, sier hun og ser på Yusuf, enda det ikke er hans hest.

Rita er lyshåret og har falske øyevipper. Astrid er dessuten helt sikker på at hun har sprøytet silikon i puppene sine. Den blårutete flanellskjorten henger løst rundt henne, men hun har visst glemt å kneppe et par knapper øverst.

– Du skulle passet bedre på ham, sier Astrid og griper hånda til Yusuf og haler ham med seg.

– Så koselig at du har fått deg kjæreste, sier Rita bak dem.

Ninja er roligere i dag. Hun står stille i boksen, skvetter ikke av lyder slik som i natt. Astrid åpner den tomme boksen til Rocky og går inn. Blir stående midt på gulvet og bare føle. Stallen er annerledes i dag. Det er ikke kaos her inne. Det lukter ikke lenger frykt. Astrid er sikker: Roen skyldes ikke bare dagslyset. Det skyldes at noe var annerledes i natt. Noe som ikke er her lenger. I hvert fall ikke på samme måte.

Hun går bort i hjørnet og setter seg på krakken hun bruker når hun børster hesten.

– Er vi kjærester? spør Yusuf lattermildt.

– Æsj, det var bare noe hun sa …

– Æsj? Er jeg æsj?

– Nei, ikke du.

Han dumper ned på krakken ved siden av henne.

– Du er sjalu på henne.

Hånda hans stryker den mørke luggen vekk fra ansiktet. Et øyeblikk tror hun at han har tenkt å gjøre det samme med hennes hår, og hun glemmer visst å puste for like etter å trekke inn masse ny luft.

– Hun er altfor pen, sier Astrid.

– Ja.

Rocky er ennå ikke utenfor fare, og Rita er altfor pen.

Astrid reiser seg brått og går bort til salen hans. Lukten av den er så kjent. Hun stryker hånda over den. Ninja vrinsker mykt og kaster med hodet i retning av der Astrid står, som om hesten vil fortelle henne noe. Astrid strekker seg på tå og legger kinnet inntil den myke mulen. Det kommer varm luft ut av neseborene, som små fønvinder av trøst.

– Hva skjedde? hvisker hun til hesten.

Bak henne begynner Yusuf å romstere. Først tar han bilder av boksen. Fra alle hjørner. Stiller seg utenfor og sikrer seg noen oversiktsbilder. Deretter begynner han å lete. Han løfter på krakken. Flytter på sagflisen med foten. Løfter på salen, kikker bak børstene. Glor nedi krybben der Rocky pleier å få müsliblandingen sin og sjekker vannskålen som er en stor, svart plastbøtte. Han finner ikke noe spesielt, bare noe plast som ligger på gulvet rett under krybben.

Astrid ser Ninja dypt inn i øynene.

– Gi meg et hint, hvisker hun. – Hvem ville skade Rocky?

– Det lukter noe rart av denne plasten, sier Yusuf bak henne. – Kjenn selv.

Hun snur seg og ser på den brune, fillete plasten. Strekker seg frem og snuser.

– Det lukter søtt og litt rart, sier hun. – Kast den, så ikke Rocky setter den i halsen når han kommer tilbake.

Yusuf stikker derimot plasten i lommen og går ut av boksen. Ser seg til begge sider og sparker til den samme svarte plastpotten som pappa snublet i samme natt.

– Hva bruker dere disse blomsterpottene til?

– Vi bruker ikke sånne, sier Astrid.

– Hvorfor er den her da?

Hun trekker på skuldrene. Yusuf sjekker alle boksene. De andre hestene er ute på beite, bare Ninja er inne fordi hun har en skadet fot og skal ha litt ekstra pleie.

Astrid følger Yusuf med blikket. Det svarte håret har vokst seg halvlangt i løpet av sommeren, og avslører et mykt fall. Hodet hans har vippet forover som om han har et usynlig forstørrelsesglass i panna. Med myke bevegelser slipper hun Ninja og følger etter. Yusuf har rett. Den potten hører ikke til her. Når hun tenker etter, har hun aldri sett en sånn inne i stallen før. Idet hun lukker boksen bak seg, faller blikket på noe som blinker på gulvet. Hun bøyer seg ned og graver lett med fingertuppene mot dørlisten. En gulløredobb? Hun snurrer den mellom fingertuppene. En liten ring, omtrent en centimeter i diameter.

– Yusuf, sier hun lavt. – Se her.

– Hvor fant du den?

– Her.

Hun peker på gulvet.

– Er den din?

– Nei.

– Legg den der du fant den.

– Hvem eier den? spør han, tar bilde av øreringen og markerer det som «bevisgjenstand C».

– Aner ikke. Kanskje Rita vet det, sier hun nølende. – Hvis den er hennes, blir hun jo glad for at vi fant den. Hvorfor kaller du fotoene bevisgjenstand C?

– Fordi jeg allerede har markert A og B.

– Plasten og potten, sier Astrid.

De står rett overfor hverandre. Han er nesten ett hode høyere, og sikkert mye sterkere, men med Yusuf føler hun seg alltid likeverdig. Og så er det så deilig å slippe det hun ofte kjenner på med venner: Konkurranse. Det er alltid om å gjøre å være penest eller smartest, ha de nyeste klærne, de kuleste vennene. Være mest vellykket. Hun er verken flinkest eller kulest. Farmor sier alltid at sjelen hennes skinner. Kanskje det er dét Yusuf ser, siden han vil være med henne. Hun merker i alle fall at han skinner helt inn til hennes innerste … alt blir så lett når de er sammen. Hvor vidunderlig ville det ikke vært om han har det på samme måte …

– I tilfelle det blir politisak, sier Yusuf. – Da har vi sikret bevis.

– Vi må stille de riktige spørsmålene, sier Astrid.

– Vi vet ikke hva som er de riktige spørsmålene.

– Jo, sier Astrid. – Du vet bare ikke at du vet.

6

Rita sitter på låvebrua fordypet i mobiltelefonen og en halvannenliter med vann ved siden av seg. Augustsolen varmer behagelig, og inntil den rødmalte veggen er det enda varmere. Gresset som vokser langs traktorsporene oppover brua er lengre her enn på bakken rundt. Astrid betrakter det lange lyse håret til Rita som er satt opp i en hestehale. Som hun ønsker at hun hadde lyst hår og ikke rødt. Rita ser opp først da de er helt oppe ved der hun sitter, og putter mobilen kjapt i brystlommen på den blårutete skjorten. Hun lukter stall, en av de beste luktene Astrid vet om, men nå gjør den henne mest trist.

– Hva er det der inne? spør Yusuf.

– To traktorer, sier Rita. – Arbeidsredskaper. Ikke noe vi trenger til stallen.

Astrid åpner låvedøra på gløtt. Rita snur seg og kikker opp på den hvite tredøra. Hun reiser seg fort og skubber døra godt igjen med hoften. – Bonden har sikkert bare glemt å låse. Jeg skal si ifra.

Astrid holder gulløredobben i håndflaten og strekker frem hånda slik at Rita kan studere den ordentlig.

– Er denne din?

– Nope. Aldri sett.

– Vet du om andre som har vært her som kan ha mistet den? spør Astrid.

– Omtrent alle jentene, vil jeg tro. Skal jeg ta den og spørre rundt?

Astrid ser fort på Yusuf. De har jo tatt bilder av øredobben og sikret bevis på den måten, men … Tenk om hun som har mistet den, er den samme som skadet Rocky?

– På den betingelsen at hvis du finner eieren, må du fortelle oss hvem det er, sier Yusuf.

– Så klart, sier Rita når hun hører hvor de fant den. – Nå må jeg jobbe.

Med et raskt vink forsvinner hun ned brua, over tunet og inn i stallen.

Yusuf blir stående og se etter henne, og Astrid kjenner et stikk i brystet. De er jo bare venner. Hun og Yusuf. Sjelevenner. Det er alt.

– Vi går over veien til gartneriet, sier hun. – Kanskje de kjenner igjen blomsterpotten. Jeg vet ikke hvorfor, men jeg føler meg sikker på at den har noe med Rocky å gjøre.

– Jeg tror ikke det er noen god idé å spørre om de kjenner den igjen, sier Yusuf.

– Men vi kan jo se om de har makne.

– Klart de har. Alle bruker sånne.

– Men ikke alle har denne strekkoden, sier han og viser frem bildet av bevis B, en hvit klistrelapp på den svarte hardplasten.

Gartneriet er et langt og smalt drivhus. Det er varmt, med uendelige rekker av blomster, sikkert mange hundre. Rad på rad med pelargonier, margeritter og stemorsblomster. Astrid og Yusuf tusler nedover hver sin rad og speider etter en plastpotte som er lik den de fant i stallen. De trenger ikke lete lenge.

– Her, sier Astrid.

Yusuf skynder seg rundt og tar et bilde av den hvite lappen på potten, akkurat samtidig som en dame kommer inn i rommet.

– Morn, morn, sier hun med blid og lys stemme. – Hva kan jeg hjelpe dere med?

Astrid kjenner at hun rødmer. Hva skal hun svare? Hun har jo ikke med penger! Yusuf redder heldigvis situasjonen.

– Jeg ville gjerne vite prisen på de forskjellige plantene, sier han.

– Hvilken av blomstene tenkte du på? spør damen.

– Alle, svarer han.

Hun ser rart på ham, men forteller prisene mens hun beveger seg nedover mot der Astrid står.

– Vi hadde vel tenkt oss en av de i stor potte? sier Astrid og ser hardt på Yusuf.

– Den koster to hundre og femtini kroner, sier damen.

– Fillern, da har vi ikke nok, sier Yusuf og går mot døra.

– Vet du om noen fra stallen har vært og kjøpt her? spør Astrid.

– Vi selger til butikker, ikke til hester, sier en stemme bak henne.

En svær mann med diger mage har dukket opp fra ingen steder. Han virker ikke særlig hyggelig. Han har blå kjeledress og hentesveis, sånt hår som er gredd fra øret på den ene siden av hodet og helt over til det andre øret, for å skjule at han er skallet. Men alle ser at han jukser.

– Er disse rosa pelargoniaene giftige? spør Astrid. – Hva skjer om en hest spiser dem?

– Ingen dyr er så tjukke i huet at de spiser noe som er farlig, svarer han. – Hvis dere ikke skal ha noe, må jeg be dere pelle dere vekk!

De skynder seg ut. Løper tilbake over veien og blir stående ved syklene.

– Hvorfor spurte du om noen fra stallen hadde kjøpt? spør Yusuf.

– Fordi jeg så noe rosa innerst på låven, før Rita lukket døra, sier Astrid. – Jeg er helt sikker på at det stod minst tjue sånne rosa pelargoniaer bak den innerste traktoren.

– Kanskje de gartneri-folka selger svart, sier Yusuf.

– Du mener at de har et parti blomster som de selger uten å betale skatt?

– Noe sånt.

– Jeg tror Rita vet noe, sier Astrid. – Husker du ikke hvordan hun lukket låvedøra hardt igjen?

– La oss gå opp og se, sier Yusuf.

I det samme kommer Rita ut av stallen. Hun stanser da hun får øye på dem. Blir stående uten å si noe.

– I kveld, sier Astrid lavt. – Nå sykler vi hjem og spiser, og så drar vi tilbake i kveld når Rita har dratt.

7

Pappa har hendene dypt nede i paideigen da de kommer inn. Melet flyter utover benkeplaten og han har hvite flekker på den burgunderrøde V-genseren og i pannen. Astrid ler når hun ser uttrykket til Yusuf. Pappa har aldri blitt helt voksen, og mamma sier bestandig at det er noe av det beste og samtidig mest irriterende med ham.

– Vil du spise med oss? spør pappa.

– Gjerne.

Astrid vasker hendene og finner frem fire spisebrikker.

– Hvem flere? spør Yusuf.

– Farmor, sier Astrid. – Jeg så bilen hennes ute i gata.

Hun henter frem fire tallerkener og fire glass.

– Du kan glede deg til å treffe henne, sier Astrid. – Farmor er aldri redd for noe som helst … hvis du ser bort fra alt pappa kan finne på, da. Astrid ler. – Pappa er ikke alltid helt tam.

I det samme kommer farmor ned vindeltrappen som står midt mellom stua og kjøkkenet. Hun har på seg en diger tunika, en lakenkjole kjøpt på hennes forrige utenlandstur. Bunnfargen er dyp mellomblå, og ut fra denne springer en uendelighet av snirkler i et helt ubestemmelig fargemønster. Astrid fikk maken, og bruker den hver gang hun og farmor skal ha jentekveld. Hun ville aldri tørre å ha den på sammen med venner.

Farmor slår ut med armene.

– Yndlingsjenta mi, smiler hun og klemmer Astrid inntil seg.

Heldigvis har Astrid vokst seg høyere enn farmor, så hun drukner ikke lenger i klemmen.

– Jeg er eneste barnebarn, forklarer Astrid over skulderen hennes.

– Og dette er …? spør farmor og plirer med øynene.

– Yusuf, svarer Yusuf og tar imot klem, han også.

– Vis dem plasten, sier Astrid.

Yusuf drar frem restene av den brune plasten han fant i boksen til Rocky. Farmor studerer den. Snuser på den.

– Hasj, sier hun. – Det lukter hasj.

– Hva er det dere har gjort? brøler pappa fra kjøkkenbenken og mister deigen i gulvet.

– Ta det med ro, sier farmor. – Skal ungene få tillit, må du beherske deg.

– Min datter skal ikke være sammen med folk som røyker hasj, sier pappa og tørker av deig på oppvaskhåndkledet.

Farmor dytter pappa tilbake til kjøkkenet og paideigen, og drar med seg Astrid og Yusuf innover i stua, der de forteller henne alt som har hendt siden i natt, både om Rocky og om bevissikringen. Hun lytter oppmerksomt.

– Plasten lå rett nedenfor der han spiser, sier Yusuf.

– Så Rocky kan ha fått i seg narkotika, sier farmor. – Det kan være farlig hvis han har fått i seg mye.

– De tømte magen hans i natt, roper pappa fra kjøkkenet. – En narkoman varmblods danske var ikke akkurat det jeg så for meg da jeg kjøpte ham!

– Ikke vær dum, Simon, sier farmor. – Spør heller dyrlegen hva de fant i magen hans.

– De vil ikke si noe før de er helt sikre, roper pappa igjen og klasker deigen i benken med et smell. – Magegørra er til analyse.

– Jeg tror det kan være han gartneren, sier Yusuf til Astrid. – Han var så kjip. Jeg tror han skjuler noe.

Astrid lener seg tilbake i sofaen og stirrer i taket. Yusuf har rett i en ting: Gartneren var ikke hyggelig. – Jeg er for sulten til å tenke, sier hun. – Jeg må spise først.

– Vent, sier farmor. – Jeg vil at dere skal forstå alvoret. Dette handler ikke bare om Rocky. Som du allerede vet, Astrid … Simons søster, Susanne, begynte med hasj, akkurat som klienten til pappa. Så ble det piller. Hun gikk på piller for å klare skolen. Eksamenspresset. Med pillene kunne hun holde seg våken hele natten og gjøre lekser. Hun elsket å være alene på rommet sitt. Holdt seg borte fra alle oss andre. Vi så ikke at hun begynte å gå ned i vekt, før det var for sent.

Farmor biter seg i leppa og trekker pusten dypt. Astrid klapper henne på armen. Hun vet at dette er vanskelig å snakke om.

– Narkomane er flinke til å lyve, sier farmor.

Pappa har kommet helt bort til dem. Oppvaskhåndkleet henger over skulderen.

Det vi forsøker å si er at dere må passe på hverandre, sier pappa.

Det var en veldig trist historie, sier Yusuf.

Vi har ingen flere å miste, sier farmor.

Så smiler hun et lite smil.

– Nå spiser vi, sier hun.

Astrid åpner Facebook på vei til bordet. En kjapp statussjekk før maten. Nesten alle jentene i klassen er aktive. Det er de jo alltid. Et par av dem har kjøpt nye kjoler. En har fått ny olabukse til bursdagen. I oppdateringen skriver de om sminke og gutter. Plutselig rykker hun til. Marie, en av jentene i klassen, har lagt ut et bilde av en gulløredobb. «Jeg har mistet en øredobb», skriver hun. «Finnerlønn». Astrid stirrer på bildet. Søren også, at de ga fra seg øredobben til Rita.

– Få se på bildet du tok, sier Astrid.

Yusuf blar raskt frem.

– Den er utvilsomt hennes, utbryter han.

– Enig, sier farmor som egentlig er i ferd med å ta fra dem mobilene før de når fram til bordet. – Den er helt lik.

Astrid blir sittende og gruble. Samtidig blinker et lite blått lys på sofaputen like ved siden av henne. Hun flytter blikket og håper at det skal blinke igjen.

– Hva så du nå? spør farmor.

– Hvordan vet du at jeg så noe?

– Jeg bare vet, sier farmor lunt.

Sånn der intuisjon? spør Yusuf.

Det er sjelsvisdom, sier farmor. – Intuisjonen er en liten del av sjelens visdom.

Du burde treffe mutter’n, sier Yusuf og gliser. – Hun elsker sånne greier.

– Det var bare et blink, sier Astrid og gnir seg i øyet. – Det er sikkert bare …

– Hva tenkte du da du så blinket? spør farmor.

– Tenkte?

– Du satt og så på bildet av øredobben. Hvor vandret tankene?

Astrid lukker øynene og forsøker å spole tilbake.

– Jeg tenkte bare at vi ikke kan være ett hundre prosent sikre, sier hun. – At alt vi vet er at øredobben er helt lik Maries, men at vi ikke kan være helt sikre før vi har spurt henne.

– Så du tenkte på Marie? spør farmor.

– Ja … Jeg tror det.

– Rir hun? spør Yusuf.

– Det er det som er snodig, sier Astrid. – Marie er redd for hester.

8

Etter middag går de ut i solen på den store, vestvendte terrassen. Lufta står stille, og i horisonten begynner himmelen å gå over i en rosa farge. Astrid legger seg i hammocken. Magen føles rar. Som om hun er kvalm uten å være det. Marie har all makt i klassen, noe alle vet, men ingen vil si høyt. Selv er hun bare Astrid. Den litt ukule hestejenta.

– Hva skal jeg gjøre? spør hun. – Skal jeg anmelde henne?

– Som barn tror du at det du ser er det riktige, sier farmor. – Plutselig snus dette på hodet. De man trodde var helter, er onde …

– Ikke vær så teatralsk, sier pappa. – Marie er ikke ond. Men hvis hun driver med narkotika, bør foreldrene få vite om det.

Astrid retter seg opp med et rykk.

– Hvis jeg anklager Marie uten grunn, er jeg ferdig. Da kan vi likeså godt flytte. Hun er klassens kuleste.

– Hun er ikke kul, sier Yusuf. – Hun er redd. Det er derfor hun omgir seg med et hoff av jenter.

Astrid stirrer på ham.

– Så hva mener du jeg bør gjøre?

– Finn ut hvorfor hun var i stallen. Kanskje hun var med en hun kjenner og stod og så på at hesten fikk stell.

Farmor plukker opp den brune plasten.

– Det var nok ikke særlig lurt å ta i denne, sier hun. – Nå har den alle våre fingeravtrykk også.

Pappa ser alvorlig ut.

– Alle fortjener en sjanse til å gjøre opp for seg, sier han. – Uten å innrømme at man har gjort noe galt, kommer man ikke videre.

– Hva mente faren din med det? spør Yusuf da de står utenfor garasjen.

– At vi må få Marie til å tilstå, sier Astrid. – Dersom hun har skadet Rocky med vilje, er det best for henne å gjøre opp, innrømme at hun har gjort noe galt.

– Rocky? sier Yusuf. – Det er da mye verre hvis hun kjøper og selger hasj.

– Hvis du ikke synes det er viktig med Rocky, kan du dra hjem, sier Astrid og hiver seg på sykkelen.

– Vent!

Hun tråkker på alt hun kan. Ned den lange oppkjørselen, derfra tar hun til høyre opp bakken fra huset. Hun kikker seg skrått over skulderen for å se om han tar henne igjen. Men Yusuf følger ikke etter. Hun er alene.

Skuffelsen kjennes som en klam, kvelende tåke og Astrid tråkker hardt på pedalene for ikke å miste motet. Minutter senere står hun utenfor huset der Marie bor. Garasjen er tom. Kanskje det ikke er noen hjemme. Hun tørker svetten av pannen, og drar strikken ut av hestehalen. Speiler seg i vinduet i inngangsdøra. Forsøker å ordne det lange håret slik at det ser noenlunde greit ut. Trykker på ringeklokka. Snuser på T-skjorten og rynker på nesa. Den lukter en blanding av stall og svette. Dette var ingen god idé. Hun bråsnur og griper sykkelen. Da åpnes døra bak henne.

– Astrid?

Marie ser forundret ut. Det at de går i samme klasse betyr jo ikke at de er mye sammen. Faktisk har de aldri delt verken fritidsinteresser eller venner. Astrid legger sykkelen ned og går tilbake.

– Hva skjer’a?

Bak Marie dukker Beate og Amina frem. De står der rett bak henne. Som livvakter, tenker Astrid.

– Ja? Ville du noe, eller? spør Marie. – Vi er litt opptatt nå, så du kan dessverre ikke komme inn.

– Du vet den øredobben, sier Astrid.

– Har du funnet den?

– Kanskje.

– Kanskje? Enten har du den, eller så har du den ikke.

Marie går et skritt utenfor dørmatten. Hun har en kort, rosa T-skjorte. Magen vises mellom bukselinningen og kanten på T-skjorten. Hoftebeina står ut som små fjell rett over buksa. Astrid har også tydelige hoftebein, men sist gang hun så dem i speilet, syntes hun de var stygge. Hun har vel dessuten sjelden følt seg så stygg ved siden av noen som hun gjør akkurat nå.

– Jeg fant en maken i dag, sier Astrid og ser rett på Marie.

– Få se.

– Jeg har den ikke.

– Du fant den, men har den ikke?

– Jeg ga den til noen.

– Hvem er noen?

– En som jobber i stallen. Jeg fant øredobben i stallen.

– Æsj, du er her bare fordi du vil smiske, sier Marie.

– Har du vært i stallen noen gang?

– Jeg er aldri i stallen … Da ville jeg luktet dritt, sånn som deg.

Hun skubber de andre to venninnene innover i gangen, og smekker igjen døra.

Astrid blir stående og se rett i treverket. Det er en lettelse å ikke måtte stå alene foran de tre klassevenninnene, problemet er bare at hun glemte å sjekke en ting. Med pekefingeren trykker hun på ringeklokka en gang til. Holder den inne helt til det kommer noen. Denne gang er det Beate som åpner.

– Hørte du ikke? sier hun. – Marie har ikke tid til deg.

– Be henne komme ut, sier Astrid så rolig hun klarer.

Beate er ikke fullt så stæsja som Marie. Hun har et digert hår med store krøller, og ønsker å gå dramalinjen på videregående. Bli skuespiller. Hun snur seg og vrikker med overdrevne hoftebevegelser innover gangen. – Marie!

Klokka går. Astrid begynner å føle seg dum. Etter nesten fire og et halvt minutt kommer Marie.

– Herregud, du gir deg aldri.

– Kan jeg få se den andre øredobben, spør Astrid.

Marie lener seg frem og løfter håret til side.

– Her ser du den.

Hun peker mot venstre øreflipp. Astrid kaster et raskt blikk på øredobben, før hun ser Marie rett i øynene.

– Takk.

Så flykter hun, griper sykkelen og tråkker hjemover. Hjertet banker fort, ikke på grunn av øredobben, men fordi Maries pupiller var store og svarte. Altfor store for lyset her ute. Dessuten luktet hun rart. Nesten som røkelse som man bruker til jul, enda høsten ikke engang har begynt.

9

Det ligger fem meldinger fra Yusuf på telefonen da hun setter fra seg sykkelen i garasjen hjemme. «Sorry, mente ikke det jeg sa». «Klart hesten din er viktig». «Skal vi ta en ny tur i stallen?» «Ring meg.» «Please». Hun ser på klokka. Halv åtte. Rita har helt sikkert dratt hjem. Antakelig er det en god idé å dra ut og sjekke litt. Bare ikke bonden som eier gården blir mistenksom, da … hvis hun snoker rundt uten at Rocky er der. Tankene løper til øredobben. Hun tar den lille gullblomsten hun selv bærer fra den ene øreflippen, løper inn på kjøkkenet, opp vindeltrappen og legger den på skrivebordet. Hvis bonden spør, er hun der for å lete etter denne. Hun smiler til seg selv i speilet. Griper hårbørsten og drar den gjennom håret et par ganger. Sånn.

«Kom så fort du kan», skriver hun til Yusuf.

Farmor sitter ved kjøkkenøya og blar i et magasin. Det kobberrøde håret skinner i kveldssolen. «Rødtoppene» pleier pappa å kalle dem.

– Jeg stikker ut en tur med Yusuf, sier Astrid.

– Det er en veldig kjekk venn du har der, sier farmor og blunker.

Astrid merker at hun rødmer og skynder seg mot døra. Strekker seg etter ytterjakken. Lengst inn i skoskapet står mammas joggesko. I skapet på soverommet henger mange av klærne hennes. På badet står parfymen og hårsjampoen hun alltid bruker når hun er hjemme. Mamma skulle egentlig vært hjemme nå disse ukene etter skolestart på ungdomsskolen. Hun lovte. Tre ganger spurte Astrid om det var helt sikkert, og alle gangene bedyret mamma at hun skulle være her. Så kom hun ikke likevel.

Astrid kjenner savnet. Hver dag. Hun og pappa har det veldig fint, det er ikke dét. Og farmor er ofte innom og legger igjen feminin energi, som hun selv ynder å kalle det. Det verste er kanskje at hun egentlig ikke helt forstår hvorfor mamma måtte dra, når de trenger henne her hjemme. Mamma som er lege og som reiser ut i verden for å hjelpe barn som lider, glemmer visst å tenke på sine egne.

– Jeg er veldig glad i deg, Astrid, sa hun. – Du er det viktigste i livet mitt.

Og så dro hun. For å være sammen med andre barn.

Astrid snuser på kåpen hennes. Den lukter mamma, den også.

– Jeg blir ikke sen, sier hun til farmor.

– Hvor skal du?

Pappa står plutselig i døra til kontoret. Håret står rett opp og han er rødflekket på halsen, slik han alltid blir når han jobber med en prosedyre eller noe han ikke helt får taket på sånn med en gang.

– Ut.

– Hvor?

– Jeg har mistet en gulløredobb, sier hun og trekker håret til side. – Jeg skal lete litt der jeg har vært i dag.

– Hold deg unna stallen, sier han strengt.

– Ja da. Helt sikkert.

Så løper hun ut. Ned trappene. Griper sykkelen og tråkker vekk fra huset.

Hun løy for pappa! To ganger. Det er ikke til å holde ut … antakelig nesten like ille som å bruke narkotika, det er hun grusomt sikker på.

Yusuf venter på henne nede i veien. På sin egen sykkel denne gangen.

– Så stressa du ser ut, sier han.

De sykler innover i taushet, den ene bak den andre, enda det er helt rolig, ingen trafikk og de helt fint kunne syklet side om side. Astrid merker at Yusuf gjerne vil prate, men alt er kaos inni henne. Det har skjedd så mye bare siden i natt. Aller helst ville hun sittet inntil ham. Kjent varmen fra ham. Men det vil sikkert ikke han. Han som kan få hvem han vil.

Det er ingen på tunet. De sykler helt bort til stallen og setter syklene slik at de verken synes fra hovedhuset eller fra veien.

– Kom, sier Yusuf og skynder seg i retning stallen.

– Vent. Astrid peker mot låvebrua. – Jeg vil se om døra fortsatt er ulåst.

Hun småløper opp og vinker ham til seg. Den er ulåst. Innenfor døra står det to traktorer. Den ene ser ut til å være brukt i dag, det er fersk, våt jord på de digre dekkene. Hun går forbi traktorene, og ganske riktig, innerst i hjørnet står femten potter med rosa pelargoniaer. Astrid setter seg på huk og kjenner på plantene. De er ekte. Og ser friske og fine ut.

– Hvorfor står de her? spør hun ut i lufta.

– Flytt litt på deg, sier Yusuf og tar noen bilder. – Blomstene er bevis D.

– Det gir jo ingen mening, sier Astrid. – Å gjemme blomster innerst på låven … Det er totalt meningsløst.

– Ja, sier Yusuf. – Likevel har det helt sikkert en forklaring. Vi stikker inn i stallen og lete etter flere spor.

De kikker ut låvedøra og forsikrer seg om at det ikke er noen på tunet eller i vinduene i hovedhuset, så løper de kjapt ned brua, over tunet som virker dobbelt så langt som vanlig og inn i stallen. Akkurat idet de smetter inn, kommer gårdshunden farende og bjeffer iltert. Yusuf smeller døra igjen akkurat idet hunden hopper opp og glefser mot dem.

– Jeg liker ikke hunder, sier Yusuf.

– Da må du bli kjent med en, sier Astrid.

– Hvorfor det?

– Fordi da slutter du å være redd.

– Så enkelt er det ikke.

– Nesten. Hvis du blir glad i et dyr, virker også andre dyr mindre farlige.

Hun ler høyt da hun ser ansiktsuttrykket hans, men rekker ikke si mer. En mann brøler en skarp kommando, og lyden av klør som skraper mot stalldøra opphører. De skynder seg bort til boksen til Rocky og smetter innenfor. Setter seg på huk, og lytter. Først blir det stille. Astrid reiser seg, men Yusuf drar henne ned.

– Det kommer noen, sier han.

Like etter kan de høre lyden av en dør som går opp og tunge skritt kommer langsomt innover mot der de sitter gjemt.

10

Astrid kryper sammen. De må ikke bli kastet ut! Må ikke … må ikke … Hånda roter i bakken.

Yusuf ser på henne og forstår. Gjør det samme. Løfter på litt høy. Skraper med fingrene langs listen. Skrittene stanser rett utenfor der de sitter. Astrid tør ikke se opp, men fortsetter å sope i gulvet. Bonden bøyer seg inn luken der Rocky pleier å stå med hodet sitt vendt ut mot stallgangen.

– Er alt i orden her? spør han vennlig.

– Jeg har mistet en øredobb, vi er bare her for å lete etter den.

Han nikker blidt. Det grå håret er nesten hvitt.

– Jeg håper ikke hunden skremte dere?

Han snur seg for å gå, men bøyer seg over mot dem igjen.

– Denne hesten har ikke vært her i dag, sier han. – Når mistet du øredobben?

– I natt, sier Astrid fort. – Da pappa og jeg var her og ventet på dyrlegen.

– I natt, ja … Hvordan visste dere at han var syk?

Astrid ser på bonden. Han virker snill, men antakelig ikke i stand til å forstå det hun skal si nå.

– Tror du meg om jeg sier at jeg bare visste det? spør hun.

– Nei, svarer han. – Men jeg kjenner deg igjen. Du har vært her mye. Kom dere hjem før det blir mørkt.

Etter at bonden har gått, setter Astrid seg i skredderstilling med ryggen inn mot veggen. Yusuf setter seg ved siden av, med kneet bare centimeter fra hennes eget kne. Hun kan kjenne varmen fra beinet hans uten at de berører hverandre.

– Det virket som han trodde oss, sier Yusuf lavt og strekker hals i retning der bonden forsvant.

Astrid svarer ikke, men blir sittende med hodet lent mot treverket mens blikket løper over tak og vegger. Ninja dreier hodet og ser ned på dem. De store brune øynene hennes er så triste. Savner du Rocky, spør Astrid inni seg. Ninja gjør et kast med hodet som om hun hører, som om hun nikker.

– Hvis det er narkotika Rocky fikk i seg, sier Astrid, – hvorfor lå det her?

– Har du tenkt på at du kan være i trøbbel når dyrlegen finner det ut? spør Yusuf.

Det har hun ikke.

– Det var nok derfor pappa ikke ville at jeg skulle dra hit, sier hun og kjenner hvordan klumpen i magen vokser. – Og nå er vi observert her. Bonden er et vitne som kan fortelle at vi var her på kvelden, uten at Rocky skulle stelles eller noe! Vi kan bli mistenkte i en narkotikasak!

Yusuf blir stille. Uvanlig stille.

– Jeg håper ikke familien min blir kastet ut av landet hvis jeg blir mistenkt, sier han omsider og trekker den militærgrønne jakken tettere om seg. Han tar mobilen opp av lommen og ser på den, for deretter å putte den tilbake. Fikler med glidelåsen, drar hånda gjennom den svarte luggen.

Hun kan kjenne frykten hans. Den snor seg inn forbi anorakken og genseren, trenger gjennom huden og løper inn i nervebanene og oppfører seg som bittesmå bordtennisballer som har gått amok.

– Det blir dere helt sikkert ikke, sier hun, uten å være det minste sikker. – Pappa er en veldig god advokat, legger hun til. – Han kan hjelpe.

De blir sittende uten å si noe. Det er godt å sitte sånn ved siden av Yusuf. Han er så fin sånn. Det at de ikke alltid trenger å snakke, men oppleve å være stille sammen uten at det blir kleint. Dessuten trives hun ikke med mange folk rundt seg. Det gjør henne så sliten … liksom tapper henne for energi. Kanskje hun skal spørre farmor om hvorfor det er sånn. Alle andre liker jo å være sammen, mens hun vil være alene. Eller sammen med Rocky. Eller Yusuf. Eller pappa … Bare ikke så mange av gangen, liksom. Hun sukker.

Jeg må fortelle pappa om Marie når jeg kommer hjem, tenker hun. – Han har rett. Vi må kanskje hjelpe henne … Sekundet senere fanger hun et blått blink i taket. Kroppen stivner. Det er det samme blinket hun har sett hjemme!

– Hva er det? spør Yusuf.

– Det blunket sånn blått i taket.

– Hæ?

– Et lite blått blink, på størrelse med et kronestykke. Så du det ikke?

Han kikker opp i taket.

– Jeg ser ikke noe.

– Det er borte nå … Jeg har trodd at det var deg. Eller noen andre.

– Meg??

Astrid forteller om hvordan hun flere ganger har våknet om natten av et blått blink i taket, eller hvordan det har vært vrient å få sove på grunn av dette blå lyset. At hun har trodd at noen tullet med henne. At hun har tenkt at det har vært en lommelykt eller noe … Hun holder inne.

– Det er ikke meg, sier Yusuf.

Blikket vandrer. Mot Ninja. Mot vinduet oppe på veggen. Der var det igjen, et lynraskt blink med farge som en politisirene.

En ny tanke slår henne.

– Jeg tror det er noe annet, sier hun.

– Noen andre?

– Noe annet. Energier … Det er som om jeg senser ting. Som da Rocky var syk. Jeg bare visste at jeg måtte hit til stallen, enda det var midt på natten.

Han stirrer på henne og hun angrer på at hun sa det høyt.

Ingen kan forstå, bortsett fra farmor kanskje. Hva tenkte du på da det lyste? ville farmor spurt. Hun lukker øynene … Først tenkte hun at hun måtte snakke med pappa … og så tenkte hun på masse annet ... på Rocky … Blomstene … Den brune plasten. Så tenkte hun på Marie. Marie med store pupiller som luktet røkelse.

– Narkotika, sier hun. – Hva om det ligger gjemt mer narkotika her i stallen?

– Skal vi lete?

– Jeg leter, sier Astrid. – Du holder vakt.

– Ok.

Astrid reiser seg og børster sagflis av klærne. Går bort til Ninja og legger kinnet inntil den varme mulen. Som om hesten kjenner frykten som har begynt å røre seg nederst i ryggraden, gnir den mulen mot henne.

– Hva gjør vi hvis vi finner noe? spør hun lavt.

– Sikrer bevis, svarer Yusuf.

– Denne gang må vi ikke ta i noe, men ringe politiet.

– Hva om de ikke tror oss?

Astrid griper en kost og begynner å lete. De beveger seg fra boks til boks. Lukten av hest, sal og treverk er enda sterkere i det dunkle lyset. Ute har det blitt mørkt, og selv om de lyser med lommelykten på mobilen, er det krevende for øynene å se ordentlig. Tjue minutter senere har de sjekket alle boksene.

– Jeg må hjem, sier Yusuf. – Klokka er ti.

Astrid river mobilen, som hun satte i lydløsmodus da de gjemte seg for bonden, opp av lommen. Lyset fra skjermen virker sinnssykt skarpt, som en advarsel. Syv anrop fra pappa.

Nå er hun i alvorlig trøbbel.

11

Den stjerneklare himmelen er ingen trøst. Akkurat nå ville hun gjerne satt seg i Karlsvogna og reist av gårde, vekk fra løgnene hun har laget selv. Hun låser sykkelen og lukker garasjeporten. Beina føles blytunge mot grusen, opp trappetrinnene. Pappa og farmor venter på kjøkkenet. Hun så dem da hun kom syklende. Kanskje hun kan finne en unnskyldning for å ta en tur opp på rommet først? Det hadde hjulpet å være litt alene med tankene. Bare litt. Idet hun setter nøkkelen i låsen, er pappa der.

– Stig på, sier han.

Det er så vidt hun tør å møte blikket hans. Er han sint? Lei seg? Det er ikke til å holde ut. Han tar anorakken ut av hendene hennes og henger den på knaggen. Skyver henne foran seg inn på kjøkkenet.

– Der er du! sier farmor. – Vi har vært så engstelige!

Astrid aner at de ser på hverandre over hodet hennes. Kanskje de bare har vært redde? At de ikke har funnet ut hvor hun har vært?

– Kan jeg gå på do? spør Astrid.

– Vær så god, sier pappa. – Kakao?

– Ja … takk.

Det høres ut som et spørsmål, men hun vet at hun i realiteten ikke har noe valg. De skal prate. Hun stormer opp trappen. Blikkene brenner i nakken. Hun vrenger av seg T-skjorten og buksa på senga og tar på joggebuksa og en ren T-skjorte, mens blodet pumper så hardt at det verker i hele henne. Med skjelvende hender griper hun den lyseblå strikkejakken mamma strikket til henne før hun dro. Når den varmer deg, tenk på meg, sa hun. Hvis bare mamma hadde vært her! Mamma ser alltid ting på helt andre måter enn pappa. På badet drar hun i snora, så de tror at hun måtte på do. Vasker hendene. Sånn. Nå lukter hun ikke så mye stall. Får hun håpe.

De sitter på de samme plassene da hun kommer ned. En rykende kopp kakao står foran henne. Vet de eller vet de ikke at hun har løyet for dem? Astrid kaster et blikk opp i taket, men ingen blå blink er til stede for å hjelpe.

– Vil du høre om narkotikasaken jeg har jobbet med i dag? spør pappa.

Astrid nikker og tar en slurk. Au! Ganen krøller seg. Hun ser på farmor. Farmor er alvorlig.

– Han er bare trettitre år, sier pappa. – Og nå sitter han i fengsel for sjette gang.

Narkotika, tenker Astrid, men hun tør ikke si ordet høyt. Tør ikke si noe høyt, redd for at alt blir feil, at hun blir avslørt. Hun tør ikke engang spørre om det er noe nytt om Rocky.

– Han var bare fjorten år da han startet med hasj, sier pappa. – For å roe ned stress. Han syntes han hadde full kontroll. Følelsen røykinga ga ham, var helt rå. Så begynte han med enda farligere stoffer, og fant ut at han kunne selge hasj og amfetamin til venner som ville ha. På den måten har han skaffet penger til eget forbruk gjennom flere år …

Pappa tier og ser på henne. Hun ser ned i koppen, på snerken som har lagt seg som et mørkt teppe over væsken. Bare langs kanten er det mulig å se den lyse kakaoen. Snerken er ekkel, og minner mest om hvordan hun føler seg.

– Nå venter mange år i fengsel, sier pappa.

– Du forsvarer ham, sier Astrid. – Han trenger noen som ser hans side av saken.

Pappa smiler et stramt smil.

– Det gjør ikke handlingene hans mindre alvorlige, sier han. – Men du har rett. En sak har alltid flere sider.

Farmor kremter og Astrid ser fort bort på henne, en fluktvei fra de granskende øynene til pappa.

– Susanne …, begynner farmor.

Øynene hennes er blanke og ser ut forbi vinduet, videre innover i mørket, til et sted Astrid umiddelbart vet at hun aldri har blitt tatt med tidligere.

–  … døde av en overdose før hun fylte tjue. Alene. I et portrom som luktet fyll og urin.

Astrid merker så vidt at fingrene brenner seg på det varme kruset. Tror de at hun bruker narkotika? Er det dét dette dreier seg om?

– Jeg …, begynner hun, men farmor løfter hånda.

Men Astrid klarer ikke mer. Hun kaster seg om halsen på pappa.

– Unnskyld, hulker hun. – Jeg mente ikke å lyve for deg … Vi ville bare finne ut hvem som kan ha gitt Rocky narkotika, og så fant vi noen blomster som ikke skulle være der, og så tenkte vi at vi kanskje skulle lete etter mer hasj, og så …

Pappa klemmer henne hardt før han skyver henne tilbake på stolen. Reiser seg og henter et tørk fra tørkerullen og rekker henne.

– Det dere gjorde i kveld kunne vært ekstremt farlig, sier han alvorlig.

Astrid nikker. Først nå ser hun at gulløredobben hun tok av seg ligger ved siden av kaffekruset hans.

Verdens beste far. Hun føler seg som verdens usleste datter.

– Når fant du den? hører hun seg selv si.

– Da vi begynte å bli redde, sier farmor. – Eller, egentlig like etter at du dro, for jeg fant det ikke særlig sannsynlig at du også hadde mistet en gulløredobb rett etter at Marie mistet sin.

Astrid kryper sammen på stolen. Kroppen føles tung og lett på samme tid. Løgnen var verst. Nå får det komme det som kommer.

– Rocky har spist hasj, sier pappa. – Dyrlegen ringte da du var ute. Det var derfor jeg ringte deg. Første gang. For å fortelle at han kommer til å bli helt fin igjen. Han er antakelig tilbake på stallen allerede i morgen. Da vi fant øredobben, forstod vi at du hadde dratt tilbake til stallen. Forstår du nå hvorfor vi ble så engstelige?

– Hvorfor kjørte du ikke ut dit? spør Astrid.

– Jeg ringte bonden. Han fortalte at han hadde snakket med dere, og lovet å passe på hvis det skulle dukke opp andre.

– Hvis det hadde kommet andre, tror du ikke at de ville sørget for at bonden ikke så dem? spør Astrid.

Farmor tørker vekk et par tårer, hun også.

– Det har du rett i, sier hun.

– I morgen anmelder vi saken til politiet, sier pappa.

– Hva med fingeravtrykkene på plasten Yusuf tok med? spør Astrid.

– Den leverer vi til politiet.

– Nei! Da kan Yusuf bli utvist!

– Det blir politiets sak å finne ut av, sier pappa.

– Han er bestevennen min!

– Hvis han ikke har noe med dette å gjøre, er han trygg, sier pappa.

Hvis. Astrid stirrer på pappa. Han har tatt på den formelle advokattonen. Den nøkterne stemmen hun egentlig ikke liker. Hun tar en bit av yndlingskjeksen som farmor setter fram. Den smaker papp. Legger seg på tunga som tørt støv og klør i halsen når hun forsøker å svelge den. Hun hoster.

– Som du vil, sier Astrid. – Jeg er trøtt. Kan jeg gå og legge meg? Jeg skal tidlig opp i morgen.

På vei opp trappen slår det henne at hun heller ikke nå fortalte dem om sine mistanker mot Marie.

12

Skolegården på Nordberg skole vrimler av elever som strømmer til dagens første time. I bakgrunnen ligger skogen, kollene, naturen som har vært brukt både til gymtimene og til naturfag. Astrid løper ned bakken fra bilveien og mot inngangen der Yusuf venter på henne. Hun tekstet med ham i går kveld, fortalte ham hva som hadde skjedd hjemme. Nå står han der i solstripen mellom to skolebygninger og peker på klokka, iført en T-skjorte, dongeri og olajakke. Astrid kan ikke unngå å legge merke til hvordan jentene kikker på ham, og kjenner på et snev av stolthet over at nettopp han er hennes venn.

– Hvor mye tror du det var, spør han nesten før hun rekker helt bort til ham.

– Hvor mye?

– I plasten jeg fant. Narkotikaen. Hvor mye tror du det var i pakken?

– Hysj! …

Hun går foran ham, har siktet inn en gressbakke litt lengre bort, da hun hører noen rope. Hun snur seg. Der kommer Marie, Beate og Amina gående. Bak dem igjen fire andre jenter som Astrid ikke er helt sikker på hvem er, annet enn at de går på samme klassetrinnet. De nærmer seg i en slags V-formasjon, med Marie i spissen. Hun har hvite hoftebukser og kort rosa skjorte. Hun virker enda magrere enn i går, selv om det helt sikkert ikke er mulig å gå ned flere kilo i løpet av bare en natt. Det stripete håret er langt og bølget. I ørene har hun et par digre plastringer i matchende rosa. Jentene bak har helt uttrykksløse ansikt. Det er ikke mulig å vite hva de tenker, om de er sinte, sure eller blide. Flere av dem er like tynne som Marie. Astrid synes det ser ut som om de skal på fest, og ikke inn i et klasserom.

– Der er hun som har stjålet øredobben min, sier Marie og peker med en stiv pekefinger på Astrid.

– Jeg har ikke stjålet noe, sier Astrid.

Jentene rykker nærmere. En eim av parfyme når henne.

– Hun lyver, sier Marie. – Hun var hjemme hos meg i går og fortalte at hun hadde gitt øredobben min til en annen jente. Skal vedde på at du har solgt den.

– Har du klikka? sier Astrid og tar et skritt bakover sånn for sikkerhets skyld.

Jentene følger etter. De går så tett innpå at det føles som om de skal sprenge hele intimsonen i fillebiter.

– Kanskje det er han typen hennes, sier Beate og gjør et kast med hodet i retning Yusuf. – Jeg har hørt at innvandrere stjeler som ravner.

Yusuf går forbi Astrid, videre forbi Marie og stiller seg tett opp til Beate. Astrid kan se hvordan brystet hans hever og senker seg.

– Og hvem har sagt det? spør han.

Stemmen er helt rolig, men har en ny klang. En klang som gir Astrid frysninger. En klang av krig. Overlevelse, erfaring.

– Alle …, svarer Beate, men stemmen virker ikke særlig overbevisende.

– Alle synes dere er teite som ikke tør å ta opp ting alene, men må opptre i flokk, sier han.

– Æsj, sier Marie. – Vi stikker.

Hun smyger seg helt inntil Astrid og hvisker lavt: – Vi kommer tilbake når bodygarden din har gått lei av deg.

– Så fint, sier Astrid. – Tør du komme alene?

– Hvis du har gitt øredobben min til Rita, er du ferdig, hveser Marie før hun snur om på hælen og marsjerer inn i jenteplogen og vekk, med halen av supportere etter seg.

– Hørte du hva hun sa? sier Astrid.

– Masse dritt, svarer Yusuf oppgitt.

Astrid kan fornemme at han er såret over det Beate sa, men det er ikke tid til å gå inn på det nå. Side om side rusler de i retning klasserommet.

– Detaljer, sier Astrid. – Pappa sier alltid at sakens løsning ligger i detaljene. Du vil ikke tro hvor mange ganger han har fortalt meg om detaljer som ledet til det ene eller det andre. Og nå forstår jeg hva han mener: Marie snakket om Rita … enda jeg har aldri nevnt navnet Rita med et ord. Skjønner du hva det betyr?

Yusuf tar opp mobilen og skriver inn i notatet han har kalt Rocky: «Bevis D: Vitnet Marie forsnakker seg.»

Skoleklokka avbryter dem, og de setter opp farten. Det er nok best ikke å snakke mer om saken her på skolen. Idet Astrid setter seg ved pulten og tar opp mattebøkene, lyser displayet nede i bunnen av sekken. Vi må ut i stallen igjen. Jeg har en teori. Ring meg når dere har vært hos politiet og anmeldt saken. Y.

Hun tør ikke snu seg og se på ham. Tør heller ikke tenke tanken på å trosse pappa enda en gang. Det må være en måte å komme seg ut dit på uten å måtte lyve. Men hvordan?

13

Den røde Ferrarien brummer eksplosivt på parkeringsplassen utenfor skoletannlegen. Astrid kan høre at pappa har kommet allerede før hun er ute av klasserommet. Det er litt pinlig og litt stilig. Hun kaster et kjapt blikk i retning Marie og vet at hun også vet, og kjenner på en ørliten skadefryd. Pappa er i sitt ess når han kan leke kompis med ungdommen. Alle vet at faren hennes har sånn bil, noe hun vanligvis synes er litt kleint, men akkurat nå er det helt greit. Idet hun legger bøkene hun ikke trenger i det grå bokskapet, er Marie oppe i ryggen på henne.

– Ikke tro du slipper unna bare fordi faren din har sportsbil, sier hun.

– Hva har pappas bil med meg å gjøre? spør Astrid rolig.

– Ingenting.

– Da skjønner jeg ikke hvorfor du står her.

Astrid låser bokskapet og snur seg mot Marie. De står så tett at hun kan føle pusten hennes mot ansiktet. Enda en gang slår det henne hvor store pupillene hennes er. Den blå irisen er knapt synlig.

– Trenger du hjelp? spør Astrid lavt.

Et lite øyeblikk er Marie ute av stand til å si noe. Hun forventet tydeligvis ikke dette spørsmålet. Plutselig forstår Astrid. Akkurat som da hun kjente på frykten i stallen, som i går kveld da hun kjente på Yusufs frykt for å bli utvist, kjenner hun nå Maries frykt for å miste status.

– Som om du liksom kan hjelpe, fnyser Marie og går.

Ferrarien brøler utenfor, og Astrid løper ut. Det var som hun trodde, den lave, røde bilen er knapt synlig, omringet som den er av unge gutter og en jente som akkurat nå lurer på hvordan de skal klare å tjene nok penger til å få seg en sånn.

– Suksess begynner i skolen, roper pappa bak solbrillene.

Han har tatt på den svarte skinnjakken og ligner overhodet ikke på advokat-pappa.

Astrid setter seg inn og lukker døra.

– Er du klar? spør pappa.

– For politiet?

– For avgang.

Hun spenner på seg sikkerhetsbeltet.

– Det er ikke spesielt gunstig for mitt rykte om du får bot rett utenfor skolen, sier hun.

Pappa ler.

– Jeg har avtalt tid for oss på Majorstuen politistasjon om … tjuefem minutter, sier han.

– Hvorfor leverer vi ikke bare anmeldelse i luken? spør hun. – Jeg har lest på nettet at man fyller ut et skjema og …

– Rocky kunne dødd, sier pappa. – Vi må forsikre oss om at hestedrapsforsøket blir grundig etterforsket.

Astrid kjenner at pulsen stiger. Det er noe i det pappa sier som er ekstra viktig. Noe helt essensielt, men hun får ikke tak i hva det er.

Pappa parkerer i en smal gate. To minutter senere går de inn en blå dør med et rundt vindu i et rødt mursteinsbygg.

– Vi har en avtale med politibetjent Petter Beck, sier pappa og fikler med noen informasjonsbrosjyrer som har sklidd utover på en hylle utenfor glasset som skiller politivakta fra publikum. Astrid glor på glassveggen.

– Er politiet redd for folk? hvisker hun.

– Det finnes dessverre folk som opptrer truende, sier pappa. – Og de som sitter bak skranken kan jo ikke ha det sånn at de må grue seg til å gå på jobb i tilfelle det skjer noe.

– Morn, Simon!

De snur seg og det som må være Petter Beck kommer smilende mot dem. Han har lys blå politiskjorte og slips, en bukse med rutete refleks på leggen og et tjenestebevis hengende i en snor rundt halsen. Han har barbert av seg alt håret, og har et velstelt kort skjegg rundt munnen og langs haken.

– Bli med meg, sier han.

De tar heisen opp tre etasjer og følger etter ham inn på et knøttlite kontor. To stoler står klare. Her er de i hvert fall velkomne, konkluderer Astrid litt lettet.

– Hva kan jeg hjelpe dere med?

Pappa drar et dokument frem fra innerlommen på skinnjakken. En dyrlegerapport.

– Her, sier han. – Hesten vår, Rocky, er beviselig forsøkt skadet. Kanskje forsøkt drept … ved at noen har gitt den narkotika.

Pappa bruker advokatstemmen. Ferrari-pappa er helt borte. Petter Beck leser. Rynker pannen.

– Kan det skyldes et uhell? spør han.

– Uhell?

Pappa lener seg tungt over skrivebordet til politietterforskeren. – Uhell som at noen bare tilfeldigvis mister noe narkotika i matfatet?

– Jeg mener at det er ikke sikkert at det var meningen at hesten skulle bli skadet.

– Det var nå faktisk det som skjedde, sier pappa spisst.

Beck snur seg mot pc-skjermen og henter opp et dokument. Hodebunnen hans har svarte prikker der håret er barbert helt ned.

– Vi noterer personalia, sier han. – Så lager vi en kort anmeldelse. Navn på anmelder?

– Simon Rask og Astrid Simonsdatter Rask.

– Jeg setter bare ditt.

– Du skriver opp oss begge, sier pappa.

Petter Beck noterer adresse, fødselsdato, Astrid som skoleelev i åttende klasse og pappa som advokat med sitt eget firma.

– Vi får sette det på dyrevernloven, da, sier Beck.

– Den loven er til for å beskytte dyr, hvisker pappa henvendt til Astrid. – Det er bra.

– Skade på hest, sier Petter Beck mens fingrene treffer tastaturet. – Så får vi se om det er gjort med vilje eller om det var et uhell.

Pappa signerer og gir arket videre til Astrid. Skriv navnet ditt her, sier han.

– Ditt navn ligner en krusedull, sier hun og skriver hele navnet sitt så pent hun kan.

Da ser de i hvert fall tydelig at en av dem er den samme som har anmeldt saken.

– Når får vi vite mer? spør Astrid.

Etterforskeren svarer ikke. Han har hentet opp et annet dokument på skjermen. Så snur han stolen langsomt mot dem.

– Jeg vet ikke helt, begynner han. – Det har seg slik at … Kan jeg få snakke med deg alene, Simon?

– Spytt ut, sier pappa bestemt.

Petter Beck ser på Astrid og på pappa og tilbake til Astrid.

– Din datter er anmeldt, sier han. – For tyveri av smykker. Anmeldelsen ble innlevert i går kveld.

Pappas pust høres ut som Ferrarien, bare at dette ikke er noen koselyd.

14

– Pappa klikka, sier Astrid og plukker en rødkløver.

En av sommerens siste, som har strukket seg lang og sterk og lener seg helt inn til den gamle melkerampen de sitter på. Treverket varmer i rumpa og det lukter gress og åker. Noen hundre meter nedenfor ligger det store Maridalsvannet og blinker i solen.

– Det var dritpinlig, fortsetter hun. – Det var akkurat som om han der Petter Beck tenkte at jeg hadde gjort det selv.

– Gitt Rocky hasj?

Astrid nikker og stryker den myke blomsten mot kinnet.

– At jeg stjeler smykker og selger dem videre, for å få penger til narkotika.

– Marie la jo ut lapp med mistet?

– Det er mange som tror de har mistet, og så er gjenstandene stjålet.

– Hva skjer nå ‘a?

– Pappa var kompis med Beck da vi kom, men neppe da vi dro, sier Astrid med et lite sukk. – Han skjelte ham ut. Poenget er at jeg tror ikke det hjalp. Så nå er jeg antakelig hovedmistenkt i min egen sak! Rocky kunne dødd, jeg er anmeldt for tyveri av en gulløredobb vi ga til Rita, og pappa sier jeg ikke får dra i stallen …

Det er som om sannheten går opp for henne mens hun snakker. De kommer ikke til å få hjelp av politiet. Det er bare hun og Yusuf som ønsker å finne ut hvem som egentlig la hasjen i boksen.

– Hva om du blir bura inne? spør han.

– Det kan de ikke. Jeg er under den kriminelle lavalder.

– Så da kan man liksom gjøre hva man vil?

– Er du vill! Du kan ikke begå kriminalitet uten at det får konsekvenser.

Yusuf glor utover.

– Vi må ta saken i egne hender, sier han. – Vi har sikret bevis allerede. Nå gjenstår det bare å finne gjerningsmannen. Han som gjorde det.

– Han?

– Eller hun.

– Hvordan skal vi klare det uten å dra i stallen?

Yusuf er stille lenge. Hun lar ham tenke. Solen varmer behagelig mot huden, dessuten vet hun at når pannen hans biwkker litt fremover, da kommer det noe klokt. Som om han rydder i hodearkivet på jakt etter den beste løsningen og så detter det smarteste ut av panna.

– Du kan spørre Rita om å få øredobben tilbake, sier han.

I det samme han har sagt navnet hennes, kommer en bil kjørende nede på veien. En liten himmelblå metallic elbil passerer rampen og svinger av noen hundre meter lenger borte.

– Var ikke det Ritas bil? spør han.

Astrid snur seg.

– Jo, eller … hun har i hvert fall maken. Jeg husker ikke registreringsnummeret.

Hun hopper ned fra rampen og sammen løper de bort til busstoppet og stiller seg slik at de kan se gjennom den blanke plastveggen. Det er Rita. Men hvorfor kjører hun forbi stallen og parkerer lenger nede i veien?

– Lurer på hva hun skal der nede ved den gamle løa, mumler Yusuf.

– Det er ingen som bor der eller bruker den, sier Astrid.

– Vi må komme oss nærmere, sier Yusuf. – Spane på henne, sånn som de gjør på TV når de følger etter noen.

– Det kan du bare glemme. Vi blir sett i samme sekund vi nærmer oss.

– Fælt så negativ du ble, da?

– Jeg er ikke negativ, bare realistisk.

En støyende lyd avbryter samtalen. En hvit varebil svinger inn ved siden av der Rita står parkert. Bilen er hvitlakkert uten noen logo på lakken. Ut av førersetet hopper en mann på omtrent tretti år, kanskje litt mer. Astrid synes det er vanskelig å se ham helt klart på over hundre meters avstand. Han går med svart T-skjorte og har digre tatoveringer på armene. Mørk piggsveis. Han skyver opp sidedøra på varebilen og på gulvet inne i bilen skimter de en pappkasse på størrelsen med en liten skoeske. Rita åpner bagasjeluken på sin bil. Mannen sier noe og ser utover mot vannet. Deretter snur han seg og ser rett mot busstoppet der Astrid og Yusuf står og glor. Rita bøyer seg inn i bilen og henter frem en tjukk konvolutt. Mens hun står bøyd, smeller mannen igjen luken på varebilen og sier noe til henne. Rita slenger konvolutten inn igjen i bilen sin.

– Han har sett oss, sier Yusuf. – Jeg er helt sikker på at Rita skulle ha den kassen … jeg må få tatt bilde av bilnummerne!

Han zoomer inn alt han kan med mobilen.

– Det er for langt unna, sier han. – Skiltene blir ikke tydelige nok.

Astrid fryser, enda det ikke er spesielt kaldt. Det er noe i hele situasjonen som uroer henne. Hun er helt sikker på at det er en god grunn til at Rita treffer denne mannen her ute. Like sikker som hun er på at hva det nå enn er, så er det ikke lovlig.

– Vi drar, sier Yusuf.

– Hvor?

– I forveien. Hvis vi kommer oss bort til stallen, kan vi skygge Rita.

– Hvordan skal vi klare det? Hun har bil, vi har sykkel. Dessuten kjenner hun oss, og vil oppdage at vi følger etter henne.

– Vi kan sitte på tunet og hvile oss, sier Yusuf. – Når hun kommer, ser vi jo med en gang hvor hun går, uten at det virker mistenkelig at vi sitter der.

– Det er mistenkelig at jeg er der når Rocky er på sykehus.

Yusuf slår ut med armene.

– Vil du finne ut av dette, eller vil du ikke?

– Det er ikke særlig smart om hun skjønner hva vi driver med.

– Og hva driver vi med, bortsett fra å sykle og hvile oss?

Han smiler lurt.

De løper tilbake til syklene som de har satt fra seg nede ved et stort tre nær veien. Astrid låser sykkelhjelmen under haken og skotter mot løa. Bilene står der ennå. Rita har satt seg inn i bilen, men har ennå ikke rygget ut. Sjåføren av den hvite bilen står og glor i retning av dem. Astrid grøsser.

Yusuf trår hardt på pedalene for å komme lengst mulig av gårde før bilene tar dem igjen. Det er tross alt ikke veldig langt til stallen og gården, så de har en liten mulighet til å rekke frem omtrent samtidig. Hun henger seg på og kan se at han sykler med mobilen i hånda, sånn at han skal rekke å ta bevisbilde av registreringsnumrene når de passerer. Pulsen hamrer. Svetten siler.

Plutselig er den knatrende lyden av en bilmotor rett bak henne. Hun sykler så langt ut på veiskulderen hun kan uten at det blir fare for å skli utfor, for at bilen skal kjøre forbi. Men ingen bil passerer. Hun ser seg raskt over skulderen. Den hvite varebilen ligger rett bak henne. Hvorfor kjører han ikke bare forbi? Det er jo ingen motgående biler som gjør dette vanskelig. Astrid tråkker alt hun klarer. Bilen legger seg rett bak henne, holder hennes tempo, som om den bevisst følger etter henne.

Hun roper på Yusuf, men han hører ikke. Han er for langt foran. Hun saktner farten. Kanskje det kan tvinge sjåføren til å kjøre forbi. Hun tør ikke stanse, for da vet hun ikke hva som vil skje. Være i fart, holde god fart … Plutselig er bilen oppe på siden av henne. Hun ser til siden, og ser rett inn i det arrete ansiktet til føreren som glor på henne. Han smiler ikke. Bare glor, som om han har bestemt seg for å huske ansiktet hennes.

15

Yusuf er ikke å se før hun kommer nesten helt opp på høyde med gartneriet. Han har satt seg på en stein i veikanten. Sykkelen ligger veltet i gresset.

– Jeg fikk tatt bilde av bilen da den kjørte forbi, sier han etter at hun har fått fortalt hva som skjedde. – Bevis E.

Han viser henne bildet. Bildene. Han tok flere. Av varebilen bakfra, men nummerskiltet er tydelig, og det er det viktigste.

– Hvor ble det av Rita? spør han.

– Aner ikke. Hun har kanskje kjørt en annen vei?

I samme øyeblikk kommer den lille, lyseblå bilen til syne borti svingen. Rita kjører rolig, som om hun bremser opp for å svinge inn på gården, på tunet foran stallen. Yusuf skyver Astrid litt inn mot veikanten.

– Bare hold sykkelen din akkurat sånn, sier han. – Sånn litt på tvers.

– Hvorfor …

Så forstår hun hva han pønsker på.

Yusuf tar bilder. Men han holder mobilen nede ved magen, slik at det forhåpentlig ikke er så lett å forstå hva han holder på med. Solen står fortsatt høyt på himmelen og blinker i biltaket, så hele bilen kan minne om et sånt blålys politibilene har på taket. Med ett er det som om Rita oppfatter at det er de som står der i veikanten, for hun gir gass og suser forbi. Yusuf løfter mobilen og får tatt mange bilder.

– Sånn, sier han. – Bevis F. Må bare rydde litt. Flere ble uklare, men jeg har noen bra.

– Hun stakk, sier Astrid. – Jeg er helt sikker på at hun stakk da hun så oss!

Et lite vindkast treffer dem og hun skyver det lange røde håret vekk fra ansiktet.

Plutselig blir hun oppmerksom på at Yusuf stirrer på henne. Et litt rart blikk, som om han ser noe.

– Hva er det?

Hun kunne sverget på at han rødmer, hadde det ikke vært for at han alltid er brun i huden.

– Ikke noe, sier han kjapt.

Solen varmer og vinden føles ikke lenger kald. Alt er stille rundt dem. Ingen biler, ingen mennesker. Ingen støy. Hun strekker hånda ut mot ham, da mobilen klinger i lommen.

– Det er pappa, sier hun.

– Rocky skrives ut i dag, sier pappa. – Han kjøres tilbake til stallen i løpet av en halvtime. Kan du være der?

– Ja!

Hun smiler fra øre til øre. Rocky er frisk igjen. Og med ham tilbake i boksen kan de være her så mye de vil.

– Perfekt, sier Yusuf.

De griper syklene og løper over veien. Hilser på bonden som er på vei til en arbeidsøkt ute i åkeren. Astrid skynder seg å fortelle at Rocky kommer tilbake, sånn for sikkerhets skyld.

– Det var hyggelig å høre, sier han og setter foten på stigtrinnet og svinger seg inn i traktoren.

Han vinker kameratslig, før lyden av traktoren overdøver dem. De plasserer syklene slik at de ikke er synlige fra veien eller fra inngangen til stallen og setter seg på låvebrua der Rita satt forrige dagen.

– Hva synes du om Marie? spør Astrid etter en stund.

– Jeg er ikke forelska i henne, om det er det du spør om, sier Yusuf og smiler lurt.

Nå er det Astrids tur til å rødme.

– Jeg mente det ikke sånn, sier hun. – Jeg mente – la du merke til noe spesielt?

– Som klær og sånn?

Astrid ler.

– Øynene, sier hun. – Så du pupillene hennes?

– Nei, men jeg så Beates. Og de var kjempedigre. Som et kattedyr om natten.

– Hadde Beate også store pupiller?!

Ansiktet hans er bare noen få centimeter unna hennes eget.

– Dine pupiller er små, sier hun.

– Dine også.

Øynene hans … de er så mørke. Intense.

Plutselig føles det for nært, og hun må se vekk.

– Du er veldig søt også når du blir flau, sier han med et smil om munnen.

Hun fniser. Vet ikke helt hvor hun skal se. Kikker fort bort på ham, og ser at han gliser bredt. Øyeblikket er så herlig, og hun ønsker at det kunne vare en evighet, selv om hun ikke har peiling på hva hun skal si eller gjøre.

– De går på stoff, sier hun og angrer med det samme.

Nå ble magien brutt.

– Er du sikker?

– Nesten.

Yusuf blir sittende med hodet lent inntil treveggen og håndleddene hvilende på knærne. Hun vurderer om hun skal tørre å se inn i de mørke øynene igjen, da Ritas blå bil dukker opp borti veien. Hun griper tak i armen hans og river ham med seg ned fra låvebrua. Der kryper de sammen og smugtitter over kanten. Den blå bilen bremser opp. De ser helt tydelig at Rita skanner området rundt gartneriet, før hun setter på blinklyset og svinger inn på tunet.

– Det var oss hun ikke ville møte, sier Yusuf lavt.

– Kanskje han mannen i varebilen ringte og advarte henne, sier Astrid.

Hun kikker forsiktig over kanten av brua. Rita er på vei inn i stallen mens hun hele tiden ser seg over skulderen. Astrid reiser seg.

– Skal vi kikke inn i bilen, hvisker hun. – Kanskje det er en merkelapp eller logo på konvolutten som kan fortelle oss noe mer.

– Vent, sier Yusuf og peker mot veien der Rita kom fra.

Synet av politibilen som nærmer seg er som å få en kalddusj rett inn i nervebanene. Astrid håper i det lengste at politibilen bare skal kjøre forbi, at det hele er en tilfeldighet. Men nei. Nå blinker den inn til siden, svinger av og kjører helt ned til gården.

To kvinnelige betjenter stiger ut. Astrid tør ikke se. Bare kryper enda tettere sammen bak låvebrua. Tenk om de kommer på grunn av Maries anmeldelse! De må ikke hente henne. Ikke nå når Rocky snart er her. Rocky … Han må ikke komme nå! Ikke ennå! Hun tør ikke reise seg og se hva politikvinnene gjør, hvilken vei de går, om de har tenkt å ringe på døra til hovedhuset eller om de skal inn i stallen. Tankene løper løpsk og hun griper hånda til Yusuf. Den er varm. Astrid snur seg forsiktig og måler avstanden til hjørnet. Kanskje hun skal snike seg rundt, og vekk. Som om Yusuf leser tankene hennes, klemmer han hardt, slik at hun ikke kan rykke seg løs fra grepet.

– Nå kommer Rita, hvisker han.

– Ser du henne?

– Det knirket i døra til stallen.

16

Yusuf har utvilsomt hørt rett, nå hører de stemmen til Rita. Stemmen kommer nærmere.

– Morn, hva kan jeg hjelpe med?

– Vi trenger å snakke med bonden, sier den ene av de to politikvinnene.

– Han er ute på åkeren, sier Rita og peker.

– Bor du her? spør den andre.

– Bare jobber her, hører Astrid Rita si. – I stallen. Jeg har overoppsyn med hestene som er på fôr, og hjelper småjentene med stell. Opplæring og sånt.

– Vi har med en ransakingsordre. Av stallen.

Beina har sovnet og Astrid trenger å skifte sittestilling. Hun trekker hånda forsiktig til seg. De har ikke sett på hverandre mens hånda hvilte hos ham. Hun setter seg på knærne og kjenner hvordan den kalde, fuktige jorda trekker inn i stoffet.

– Vær så god, sier Rita. – Kikk så mye dere vil. Kan jeg spørre hva dere ser etter?

– Vi har fått melding om at det er funnet narkotika i stallen.

Astrid kjenner at hun blir litt glad. Da har politiet tatt anmeldelsen på alvor likevel! Det betyr at de etterforsker, og da vil de helt sikkert finne ut at hun og Yusuf er uskyldige! Endelig begynner ting å ordne seg.

– Jeg tror jeg vet hvilken boks, sier Rita. – Følg meg. Hesten er på dyrehospitalet.

Det hugger i hele kroppen. Hva er det Rita gjør?

Hun ser på Yusuf. Han ser sint ut og reiser seg halvveis opp og ser etter politikvinnene og Rita.

– Kom, hvisker han og napper i henne. – Nå er det nok!

Hun løper etter ham opp låvebrua og inn på låven. Forbi traktorene og inn til blomstene. De står nøyaktig slik de stod før i dag. De løfter på alle pottene, sjekker under og nedi planten. Uten å finne noe uvanlig. Astrid går bort og kikker ut på tunet gjennom en glipe i treverket.

– Nå er Rita gått ut, hvisker hun.

– Kommer hun hit?

Astrid betrakter Rita som står midt på tunet. Som om hun ikke vet hva hun skal ta seg til.

– Ikke foreløpig, sier Astrid. – Hun bare står der … nå ser hun hitover!

Hun trekker seg litt vekk fra veggen.

– Kanskje hun har hørt oss!

Yusuf beveger seg lydløst til motsatt side av låven. Stirrer i gulvet så panneluggen faller fremover mens han går og tråkker sånn litt rart på hver planke. Hun forstår. Han leter etter noe. Astrid begynner å gjøre det samme på sin side, men kikker ut rett som det er for å forsikre seg om at Rita ikke overrasker dem. Plutselig bøyer han seg og pirker på den ene gulvplanken. Lirker med tommel, så pekefinger, men får ikke tak.

– Prøv en nøkkel, sier Astrid og rekker ham nøkkelen til døra hjemme.

Han stikker spissen på nøkkelen ned mellom to planker og vipper forsiktig. Uten motstand løftes planken opp. Utenfor høres stemmer og Astrid løper på tærne bort til veggen og kikker ut.

– Nå drar politiet, sier hun.

– Kommer dere tilbake? hører hun Rita spørre dem.

– I morgen. Med narkotikahund.

Rita blir stående og se etter politibilen der den forsvinner opp bakken og rundt en sving. Så går hun til bilen. Bak Astrid kommer Yusuf med et lite utrop, og hun snur seg. Han sitter på huk og stirrer ned i gulvet.

– Hva er det?

– Enda en konvolutt.

– Hva er oppi?

I det samme smeller det i bildøra utenfor, og Rita forsvinner ut av synet.

Yusuf drar frem mobilen og sikrer seg fire–fem bilder. Bevis G.

Nå er Rita utenfor. Rett etterpå knirker det i låvedøra. Yusuf smeller planken på plass før de smetter bak den gamle traktoren som står noen meter unna blomstene. De står skjult bak det store bakhjulet.

Sekundet etter passerer Rita noen meter fra dem og dumper en plastpose ned på gulvet, rett ved siden av den løse planken.

Kom igjen, åpne!

Astrid kan nesten ikke vente med å se hva som er oppi. Rita går bort til blomstene. Teller dem. Tjue. Hun virker fornøyd. Så henter hun frem en rull med plastfolie fra posen. Det lange, lyset håret tvinnes opp i en topp med en strikk rundt. Så tar hun av seg skjorten hun har på, bretter den sammen og legger den i sekken, før hun finner frem et par gjennomsiktige plasthansker av den typen man får kjøpt på apoteket. Endelig løfter hun på planken. Astrid og Yusuf, som har fått med seg bevegelsene fra undersiden av traktoren, holder pusten. Endelig skal de få vite!

I det samme høres enda en motordur utenfor. Ikke fra traktoren, men en helt vanlig motordur.

– Kommer politiet tilbake? hvisker Yusuf.

– Rocky, hvisker Astrid. – Det er Rocky som kommer!

Rita reagerer lynraskt og smeller planken ned. Så griper hun posen og snur seg mot noen gårdsredskaper som står aller lengst bak i låven.

– Når hun har gått helt inn og står med ryggen til, løper vi ut, hvisker Astrid.

Yusuf nikker.

De reiser seg halvveis opp og sniker seg frem til forhjulet.

– Nå! hvisker Astrid.

17

– Hei der!

Ritas stemme smeller mot ørene. Astrid river opp døra og stormer ned på tunet. Der står pappa og smiler bredt. Rocky kaster med hodet og vrenger leppene i et digert glis, han også.

Astrid slår armene om ham og begraver ansiktet inn mot den varme nakken. Slik blir hun stående lenge. Rocky rører seg ikke. Han trengte visst den klemmen like mye som henne. Da hun ser opp, står pappa og Yusuf og smiler til henne, og hun blir varm langt inn i sjelen. Ingen Rita er å se. Astrid kikker opp mot sprekken i låveveggen der hun selv stod for litt siden. Hun synes hun skimter en hvit singlet, men er ikke helt sikker.

– Dyrlegen sa at han bør stå i ro i dag, sier pappa. – Men i morgen kan du ri en tur med ham, om du vil.

– Politiet har vært her, hvisker Astrid.

– De fant ingenting, sier pappa. – Boksen hans er helt trygg.

– Var det du som sendte dem? spør Yusuf med store øyne.

Pappa gliser.

– Jeg lovte dem en tur i Ferrarien hvis de spanderte på seg en tur ut hit.

– Det er bestikkelser å love noe sånt, sier Yusuf alvorlig. – Det sier i hvert fall moren min, for hun jobber som journalist og har skrevet artikler om politi i andre land som tar imot penger for å ikke oppdage sannheten.

Pappa ser forskrekket på ham.

– Huff, det tenkte jeg ikke på, sier han alvorlig.

– Ikke hør på ham, sier Astrid og ler. – Han bare tuller.

Hun griper tøylene og rusler mot stallen. Lyden av hovene ligner små melodier med jippi-hopp i hver takt. De langsomme, sterke skrittene, kroppen hans, den myke mulen. Pappas uventede impulskjøp har blitt min aller beste venn, tenker hun og kikker i det samme over mot Yusuf som går på andre siden av Rocky. Forresten går det an å ha flere bestevenner. Farmor sier jo alltid at kjærlighet er det eneste som ikke blir mindre når man deler.

– God ettermiddag, Rita, hilser pappa bak henne.

– Å nei, mumler Astrid. – Hva skjer nå?

– Jeg hører at dere har hatt besøk av politiet her?

Rita svarer ikke, i hvert fall hører ikke Astrid noe.

– Si ifra om du trenger en god advokat, roper pappa.

Yusuf ler.

– Faren din er litt vill, sier han.

Astrid gliser.

– Akkurat det samme sier både mamma og farmor.

Pappa kommer løpende etter akkurat i det Rocky lunter inn i boksen. Hesten pruster gjennom nesen og Ninja vrinsker høyt.

– Nå tenker jeg det var godt å komme hjem, sier han og gir Rocky et kameratslig klaps på skinka.

Så fisker han opp en pose fra jakkelommen og hiver mot Astrid. Gulrøtter. Rocky knasker i seg en gulrot og Ninja strekker halsen så langt over kanten at Astrid leter frem en gulrot til henne også.

Da ser hun det. Ninja har en tåre i øyekroken. En liten tåre som renner noen centimeter nedover mot kinnet. Mulen hennes strekker seg forbi gulroten, mot Rocky.

– Se, utbryter Astrid. – Hun har savnet ham. Hun er så glad at hun gråter!

– Går det an? spør Yusuf.

– Klart det går an, sier Astrid. – Dyr har samme følelser som oss. Ikke sant, pappa?

Pappa svarer ikke med det samme. Han er opptatt med å gni seg i øyet.

– Rusk, sier han. – Jeg fikk et rusk i øyet.

Men stemmen er litt grumsete, og Astrid smiler uten å si noe mer.

Ikke så lenge etter drar pappa hjemover, og Astrid og Yusuf lover å komme etter før det har blitt mørkt.

Astrid finner frem en børste, og steller Rocky med rolige bevegelser.

– Jeg lurer på hva det var i den konvolutten under planken på låven, sier Astrid.

– Vi må stikke tilbake og sjekke når hun har dratt.

– Skal vedde på at hun ikke drar herfra før oss.

I det samme går døra til stallen opp og Rita kommer inn. Med bestemte skritt kommer hun helt bort til dem. Hun lukter parfyme. Akkurat som Marie. Som om hun nettopp har sprayet den på. Enda ingen gjør vel det her i stallen.

– Vet dere ikke at det er forbudt å være på låven? spør hun.

– Hvorfor var du der, da? spør Yusuf.

– Fordi jeg steller blomstene, svarer hun. Og så legger hun til: – Jeg vil bare deres eget beste. At dere ikke får problemer med bonden, at han blir sint og at dere ikke kan ha Rocky her mer.

Stemmen er sukkersøt. Astrid snur seg og ser på henne mens hun fortsetter med å børste Rocky. Rita lyver. Akkurat samtidig med den tanken, som ikke egentlig er en tanke, men mer en fornemmelse, blinker et blått lyst rett over hodet på Rita. Astrid blir så overveldet at børsten faller ut av hånda hennes. Hun bøyer seg ned og plukker den opp. Lyset hjelper meg, tenker hun. Hver gang det blå lyset dukker opp, er det noe viktig jeg skal forstå, som da Rocky var syk.

Hun stirrer på Rita.

– Hva glor du på? spør Rita.

Stemmen er ikke fullt så søt lenger.

– Jeg vil gjerne få kjøpe en blomst med hjem, sier Astrid. – Mamma kommer hjem snart og …

– Da må du gå over veien til gartneriet, svarer Rita.

– Hvorfor kan jeg ikke kjøpe en av dine?

– Fordi det er andre enn meg som skal ha dem, svarer Rita. – Jeg har kjøpt dem som gave.

Astrid ser etter det blå lyset, men ingen blåblink dukker opp. Altså kan det være at Rita snakker sant. Det er ikke fritt for at hun er litt skuffet. Hun var så sikker.

– Bare husk det jeg sa om låven, sier Rita. – Sees vi i morgen?

– Ja.

Astrid klapper den varme hestekroppen. I morgen skal hun ut med Rocky. Hun blir stående og se etter Rita. Noe inni henne forteller henne at selv om Rita kanskje snakket sant om blomstene, er ikke alt som det skal.

– Hva gjorde du med øredobben? roper Yusuf etter henne.

Rita stanser.

– Hva mener du?

– Den gulløredobben vi fant, hva gjorde du med den?

Astrid stirrer på Rita uten å vike blikket. Rita ser oppriktig overrasket ut. Som om hele spørsmålet er unødvendig, liksom.

– Ga den tilbake til henne som hadde mistet den, hva ellers?

– Hva het hun?

Selv om det er noen meter mellom dem ser Astrid helt tydelig hvordan Rita får røde flekker på halsen. Hun ler, men latteren høres ikke helt ekte ut.

– Dere to, altså. Må jeg skaffe kvittering?

– Det hadde vært fint, sier Yusuf, fordi Astrid har blitt anmeldt for heleri.

– Kanskje vi skal ta henne med hit ut en dag, sier Astrid. – Så kan dere snakke sammen.

– Pass deres egne saker! freser Rita, snur om på hælen og marsjerer ut.

Yusuf tar opp mobilen og foretar et par tastetrykk.

– Tok du opp samtalen? spør Astrid.

– Bevis H, sier han og gliser. – Det er lov å ta opp samtaler du deltar i selv.

Astrid får lyst til å kaste seg om halsen hans. Klemme hardt. Det var jo helt tydelig at Rita skjulte noe. Men hvorfor skulle hun stjele en øredobb for deretter å legge den hos Rocky? Det gir jo ingen mening.

18

Yusuf skynder seg etter Rita. Åpner døra på gløtt og kikker med ett øye på Rita som haster over tunet, forbi den blå bilen sin og rundt hjørnet.

– Hun gikk tilbake til låven, sier han og veiver med hånda som for å bli kvitt parfymedunsten som henger igjen etter henne.

– Hun har aldri stinket så mye parfyme før, sier Astrid.

– Hun skjuler noe.

– Med parfymen?

– Kanskje hun var redd for at hestene skulle avsløre henne. At hun lukter av noe som de kjenner igjen …

– Hasj, sier Astrid. – Hvis det er hasj i den esken vi så i den hvite bilen … da får hun den senere. Men hvordan skal vi finne det ut uten selv å bli mer avslørt?

– Ingenting er umulig, sier Yusuf. – Det umulige tar bare litt lengre tid.

– Vi stikker over veien og kjøper en rosa pelargonia, sier Astrid. – Maken til den Rita har der oppe.

Astrid er ferdig med å børste Rocky og gir ham den siste gulroten.

– Hva er vitsen med det?

– Vi bytter om på en av dem.

Han ser på henne og gliser.

– Pent tenkt, men hvordan har du tenkt å få til det?

– La oss ta én ting av gangen, sier Astrid. – Skynd deg! Det er bare fem minutter til de stenger.

Gartneriet lukter varm, våt jord, sol og gjødsel. Heldigvis er det bare gartnerdamen som er til stede, og ikke den gretne mannen de møtte tidligere. Hun nikker gjenkjennende til dem.

– Ble det blomst til mamma? spør hun blidt.

Astrid nikker.

– Jeg vil gjerne kjøpe en mellomstor pelargonia, sier hun. – Av den lys rosa typen.

– Jeg er ikke sikker på om jeg har noen flere igjen, svarer damen og går nedover raden av blomster. – De har blitt så populære. Du kan kanskje ta en dypere rosa? Mammaer pleier å like dem.

– Nei, sier Astrid. – Den må være den lyserosa … Det er yndlingsfargen hennes.

Damen ser litt forundret ut, men sier ikke noe. Bare leter med fingrene der blomstene står tettest, for å se om det kan ha skjult seg en mellomstor potte blant de små.

– Beklager, sier hun. – Vi har bare de små igjen.

Hun plukker opp en blomst.

– Denne er ganske kraftig, sier hun. Jeg kan plante den om i en mellomstor potte for deg, og så får du den for prisen til en liten?

– Den tar vi, sier Yusuf før Astrid rekker å svare.

– Bare vent her, sier damen og forsvinner av gårde for å finne en større potte og fylle på mer jord.

– Rita vil nok merke forskjell, sier Astrid.

– Det er vårt minste problem, sier Yusuf. – Dessuten … Når hun ser forskjell, har vi allerede byttet om og fått tak i en av hennes, da er det allerede for sent.

Gartneridamen kommer tilbake med planten pent pakket inn i hvitt papir som kan minne om avispapir, Astrid betaler og takker pent for god service. Det er tross alt viktig at ikke Rita ser hva hun har kjøpt. Men det sier hun ikke høyt.

De går rolig over tunet for ikke å vekke mistanke. Det er jo ikke usannsynlig at Rita følger med på dem fra sprekken i låveveggen der oppe. Astrid tør ikke engang se opp.

Egentlig er det ikke til å tro at Rita gjør noe ulovlig. Rita som har hjulpet henne med Rocky nesten hver dag det siste året, og alltid vært hjelpsom og smilende. Hvorfor skulle hun legge øredobben ved boksen og få Marie til å legge skylden på Astrid?

Hvordan kunne Rita vite at Astrid og Marie kjente hverandre? Hvorfor og når har Marie vært i stallen, hun som er hysterisk redd for å lukte annet enn parfyme, deo og hårsjampo? Hvis meningen var at hun skulle bli beskyldt for å ta øredobben, ville det ikke vært sikrere å legge den i vesken hennes? Det var jo bare tilfeldig at hun fant den i sprekken …

Astrid rister på hodet. Noe er helt feil … Hvis hun bare hadde skjønt hva det var.

– Jeg føler at hun holder øye med oss, sier Astrid.

De fortsetter rundt hjørnet av stallen til der syklene står. Om Rita kommer nå, vil det se ut som om de er på vei hjem.

– Jeg har en plan, sier Yusuf og senker stemmen.

19

Nede på jordet brummer traktoren, og det lukter gulrøtter i hele området. Digre kasser står langs jordet, en del av dem er allerede stappfulle med den oransje grønnsaken. Det kryr av folk der nede, også noen på deres egen alder. Jenter og gutter som vil tjene noen kroner.

– Er du klar? spør Yusuf.

– Jeg tror det, svarer Astrid, selv om hun slett ikke er overbevist om akkurat det.

– Da setter vi i gang, sier han og går mot låven.

Astrid blir stående ved syklene som er gjemt på nedsiden av stallen. Pulsen dunker i tinningen og hun merker hvordan halsen blir tørr. I hånda har hun pakken med blomsten hun nettopp kjøpte. Hun skal bytte en plante … det er alt hun skal. Det skal gå kjempefort, bare Yusuf får lurt med seg Rita ut av låven, er jo dette ingen sak … Bare bytte en plante …

Så lang tid det tar? De burde vært på vei ned nå. Til bonden. Kanskje ikke Rita lar seg lure likevel … at hun ikke tror på Yusuf når han sier at bonden vil snakke med henne … at bonden er sur fordi hun tillot ransaking i stallen uten å spørre ham. Astrid synes det var en god plan, men det hjelper jo ikke hvis ikke Rita  …

Plutselig hører hun stemmer. Hun sniker seg mot hushjørnet og kikker forsiktig rundt. Å nei! Rita bærer blomstene ned i bilen! Søren også! Der røyk den muligheten.

Rita ser sint ut. Hun går med raske, harde skritt og rister på hodet når Yusuf snakker. Nå stiller Yusuf seg mellom Rita og låvebrua. Astrid holder pusten. Yusuf er dritgod til å snakke … Ikke gi deg Yusuf, tenker Astrid og sender all energi hun kan mobilisere i retning av der han står.

Yusuf peker ned mot jordet og på klokka. Slår ut med armene. Sier noe. Som hun ønsker at hun kunne lese på leppene. Vel, egentlig hadde det ikke hjulpet, fordi svarene til Rita er mest interessante. Og Rita står med ryggen til.

Så skjer det noe. Rita skubber Yusuf til side og marsjerer opp brua og inn på låven.

Astrid synker inn mot veggen. Dette er håpløst. De får aldri i verden tid til å sjekke hva Rita har i bilen eller hva det er med de blomstene, og uten det svaret klarer de ikke å bevise at det ikke er Astrid som har lagt narkotika i stallen …

Rocky. Maries øredobb. Blomstene på låven. Alt er bare kaos. Hun stirrer på ungdommene i åkeren igjen, før hun hører stemmer som nærmer seg. Det er stemmen til Yusuf. Han kaster et raskt blikk i retning Astrid og gjør tommel opp.

Astrid kaster seg ned bak en tønne, og håper den er bred nok til å skjule henne.

– Jeg skjønner ikke hvorfor han er sur, sier Rita. – Ingen kan vel si nei til politiet.

– Det må du spørre ham om, sier Yusuf.

– Hadde det ikke vært for dere, ville ikke dette skjedd! tordner Rita.

– Er du helt sikker på det? spør Yusuf, og Astrid smiler der hun sitter på huk. Det er så typisk ham å svare sånn rolig. Som om han besitter en egen sjelsvisdom akkurat som farmor.

Yusuf følger Rita nedover et stykke, og gjør tommel opp igjen, bakpå ryggen denne gangen. Astrid skynder seg tilbake rundt hushjørnet og spurter over tunet, opp låvebrua og inn på låven. Men … der er det jo ingen planter igjen! Hun blir stående og se seg rundt. Rakk hun å bære alle blomstene ut i bilen på den korte tiden? Hun løper bortover, helt innerst, bare for å være helt sikker. Snubler i en planke som ligger løs. Konvolutten! Hun løfter opp planken. Der er den. Astrid drar genseren helt ned over hånda og løfter opp konvolutten slik at hun ikke setter igjen fingeravtrykk. Kikker nedi. Penger. Det er en diger bunke med sedler!

Hun stapper konvolutten nedi uten å bry seg med å legge den nøyaktig slik den lå, skyver planken over og løper ut. Fra brua ser hun at Rita står og snakker med bonden. Noen ganger snur hun seg og peker oppover. Det betyr at hun allerede eller om et lite øyeblikk finner ut at det var oppspinn at bonden ikke visste …

Yusuf kommer løpende med syklene. En hånd på hvert styre.

– Er du ferdig? spør han andpusten.

– Jeg fant ikke blomstene!

Han peker.

– De er i bilen!

– Er den ikke låst?

Hun løper ned, åpner bagasjeluken og griper en plante. River papiret av den hun kjøpte selv. At hun ikke tenkte på at hun måtte ta av papiret mens hun ventet! Papiret blir liggende på bakken, men det bryr hun seg ikke om. Kjapt stapper hun sin egen blomst inn i bilen og smeller igjen lokket. Så griper hun papiret og stapper både det og Ritas blomst ned i plastposen fra gartneriet.

Yusuf river til seg posen og henger den på styret. Begynner å sykle. Det er ikke et sekund for tidlig. Rita kommer spurtende oppover kjerreveien. Hun ser ikke særlig blid ut.

Astrid hiver seg på sykkelen etter Yusuf og sammen tråkker de alt de orker hjemover. Hun tør ikke se seg over skulderen. Bare tråkker på alt hun kan. Akkurat nå er hun veldig glad for at hun ikke skal tilbake dit før i morgen. Så rekker de kanskje å tenke ut neste skritt.

Hun svinger utenom et par hull i veien og klemmer fingrene hardt rundt styret. Tar seg ikke en gang tid til å gire, men reiser seg og tråkker opp den tyngste bakken. Yusuf snur seg et par ganger for å se at hun henger med. Hun smiler for seg selv. Akkurat nå kunne hun fulgt ham helt til universets ende.

20

Etter middag rusler Astrid ut i den store, skrånende eplehagen. Nederst står huskestativet som hun brukte masse da hun var liten. Nå er hun så lang at hun ikke kan huske uten at beina smeller i bakken, men den er deilig å sitte på og bare svinge litt frem og tilbake mens gresset kiler under føttene. Etter en halvtimes tid kommer Yusuf ruslende, barbeint med skoene i hånda.

– Har du funnet noe i planten?

– Jeg ville vente til du kom.

Hun strekker seg etter blomsten som hun har satt ved foten av stativet, og dumper ned i gresset med beina i kors. Forsiktig tar hun av potten og setter den til side. Yusuf gransker den, han også, enda det ikke er stort annet å se enn svart plast og støv fra jorda. Med fingertuppene begynner hun å smuldre opp den fuktige jorda rundt planteroten. Jorda lukter friskt og godt. Yusuf klemmer på alle klumpene som faller i gresset. Til slutt er det bare røtter igjen, uten at de har funnet noe uvanlig.

– Søren også, sier Astrid. – Hva gjør vi nå?

– Vi må se ting helt motsatt, svarer Yusuf.

– Hæ?

Han legger seg bakover i gresset, med bøyde knær og føttene i bakken. Astrid synker ned ved siden av. Passer på å legge seg ganske nær, men ikke helt inntil.

– Jeg fortalte moren min alt sammen i stad, sier han.

– Er du blitt helt spinnvill?

Astrid reiser seg opp på albuen.

– Hør hva jeg skal si, sier han.

Det er noe med stemmen hans. Den er annerledes … så mild. Hun synker tilbake i det lune gresset.

– Vi snakket om pyramider, sier Yusuf etter en stund. – Mamma minnet meg på hva hun alltid sa til oss da vi var små … at først så kunne ikke egypterne bygge pyramidene, og så en dag kunne de det likevel.

Astrid ser opp mot den blå kveldshimmelen. Små lyspartikler danser i lufta. Hun har lyst til å spørre ham om han ser dem, men vil ikke bryte av enda en gang.

– Noe av det beste jeg vet er å prate med mamma, sier han. – Hun er så åpen. Det er ingenting som er umulig for henne. Pyramidene ble vårt symbol for det å tenke annerledes, oppdage nye veier, se nye muligheter når alt annet virket stengt.

Han griper et strå like ved hånda hennes, og et lite sekund føler hun huden hans mot sin.

– Mamma og jeg har en teori, sier han.

Han reiser seg opp på albuen og kiler henne under haken med strået.

– Visste du at alt rundt oss egentlig handler om frekvenser?

– Hva mener du med frekvenser?

– Lyd, svarer han. – Lyd og tall er kjempespennende, fordi alt rundt oss kan forklares med tall.

– Først sier du lyd og nå sier du tall …

– Alle lydbølger har en tallformel.

– Ok.

Like greit å late som om hun skjønner, enda hun ikke skjønner stort.

– Mamma liker å drodle rundt hva alt sammen egentlig er, fortsetter Yusuf. – Hva vi består av. Hva et tre består av. Hva en stein består av.

Hun ser på bomullskyene som flyter over hodene deres. Lytter til stemmen hans. Til ordene som er annerledes satt sammen enn noe hun har hørt tidligere. Ordene er jo norske og sånn, men det er som om de kommer fra et annet sted i ham enn hjernen. Et dypere sted. Et renere sted.

Nå setter han seg opp.

– Lyd kan knuse glass, ikke sant? Så hva om lyd kan gjøre mer?

– Mer?

– Hva om en lyd kan treffe de aller minste partiklene i de digre steinblokkene i pyramidene slik at blokkene ble lette som papir?

– Ja, særlig, sier Astrid. – Hadde de operasangere som stod og hylte ut den høye C? Et orkester? Trommer? Fløyte?

Han lar seg ikke erte. Det er uvanlig. Yusuf som pleier å bli så intens når han vil noe. Nå er han så rolig som hun aldri har sett ham, som om han er et annet sted hvor kroppen ikke trenger å slåss.

–  … Tenk om egypterne fant en sånn lyd? At det var på denne måten de bygde pyramidene?

Astrid kikker på himmelen som begynner å bli rosa.

– Det virker ikke særlig sannsynlig, sier hun.

– Likevel kan du ikke si ett hundre prosent sikkert at det ikke er slik det skjedde.

– Hva har pyramidene med saken vår å gjøre?

– Det handler om å se alt motsatt.

– Motsatt av hva?

– Av det hjernen er lært opp til.

Han kiler henne på nytt med strået, og hun børster det vekk. Ler.

– Da er jeg redd vi ikke finner ut noe, sier hun.

– Hva om det blå lyset egentlig inneholder informasjon til deg? sier han rolig.

Hun glemmer å være skeptisk. Det var jo akkurat det samme hun tenkte i stallen da Rita stod der, og nå sitter Yusuf her og sier det samme, enda hun ikke torde å si noe om det.

– Tror du? spør hun.

– Jeg tror at vi vet mye som vi ikke vet at vi vet.

– Som at hjernen har glemt, liksom?

– Kanskje heller som at hjernen ikke vil forholde seg til det, fordi det er for stort til å forstå med de ordene vi har lært.

Skyene over forandrer form. Noen blir større, mens andre fordunster og blir borte.

– Før så trodde folk at lyn og torden skyldtes gudenes vrede, sier Astrid. – Men nå vet vi at det er elektrisitet i atmosfæren …

– Jeg synes du er modig som tør å snakke om det blå lyset. Mange vil ikke fortelle om sånt, fordi da tror folk at de har rakna. Om noen hundre år vet man kanskje hva det er du ser.

– Vi må jobbe med bevisene, sier hun. – Jeg føler at vi snart får bruk for dem.

Sammen går de grundig gjennom hvert bevis som han har lagret på mobilen:

Plasten i stallen.

Maries øredobb.

Den svarte plastpotten Simon snublet i.

Blomstene på låven.

Ritas møte med den ekle mannen i den hvite varebilen.

Konvolutten med pengene.

Samtalen han tok opp i stallen.

– Marie, sier Astrid.

– Drit i henne …

– Nei. Nå vet jeg hva mer jeg tenkte på. Ikke bare hadde hun store pupiller, men flere av jentene i gjengen hennes er så innmari tynne ...

– De røyker hasj, sier Yusuf.

– Kanskje det er derfor Marie er så tynn. Jeg vet ikke. Hun har jo aldri med matpakke, så kanskje hun slanker seg også.

Hun stirrer intenst på den rosa blomsten. Det må være noe med den. De kan ikke ta så feil.

– Pyramide! roper hun høyt. – Ikke en sånn egyptisk, men en narkotika-pyramide!

– Kan du forklare hva du mener, sier Yusuf og setter på opptak. – Bevis I: vitneavhør Astrid.

– Altså … noen smugler med seg narkotika inn i landet.

– Sånt er det veldig strenge straffer for.

– Ja.

Astrid ser ut i lufta. Forsøker å se for seg en pyramide.

– La oss si at han som vi ikke vet hvem er, sitter på toppen. Han trenger at noen kjøper stoffet. På en eller annen måte skaffer han seg kjøpere. Kanskje er mannen i den hvite varebilen en sånn kjøper. Han selger videre til brukere.

– Rita? Går hun på stoff? Hun ser ikke sånn syk ut som Marie og venninnene hennes.

– Nei … Astrid trekker på det. – Enig. Men vi kan ikke være sikre. La oss tenke at hun bruker litt og selger resten. Kanskje hun ønsker seg en egen hest, eller vil reise jorda rundt eller noe, og at det er derfor hun trenger penger. Mer penger enn hun tjener i stallen. Ved å selge videre, får hun en ekstra inntekt.

– Og da selger hun til folk på vår alder.

– Ja.

Yusuf slenger mobiltelefonen i gresset.

– Men hvorfor skulle hun legge dop til hesten din? spør han. – Og øredobben? Hva er vitsen med å legge skylda på deg? Det rimer ikke.

Astrid er enig. Det rimer ikke fordi hvis ikke Rocky ble syk, ville Rita kunnet fortsette å handle narkotika i fred.

– Hva ser vi om vi setter pyramiden på hodet? funderer hun høyt. – Var det ikke viktig å se ting motsatt?

Han reiser seg og går bort til huskestativet. Heiser seg opp etter armene og hiver beina rundt og over tverrstanga. Slipper armene og blir hengende opp ned etter beina.

– Jeg vet ikke om jeg blir særlig mye klokere herfra, sier han og ler.

Astrid blir stående tankefull og se på ham uten egentlig å se ham.

– Pappa sier ofte at det er ikke alltid at alt går etter planen, sier hun langsomt.

– Kanskje det aldri var meningen at plasten med narkotikaen skulle havne hos Rocky … at noe gikk galt.

Yusuf heiser seg opp, smetter beina mellom armene og lander elegant på bakken.

– Jeg er helt sikker på at vi ødela noe for Rita i dag, sier han.

Astrid plukker opp pelargoniaen og begynner å stappe jorda tilbake i potten. Plutselig blir hun sittende og stirre på det hun har mellom hendene.

– Potten, sier hun. – Blomsten er bare et skalkeskjul. Hun gjemmer narkotikaen i potten, slik at det ser ut som om kjøperne bare har kjøpt en blomst!

21

– Hvis teorien din er riktig, skal jeg vedde på at Rita har faste kunder som kjøper regelmessig, sier Yusuf. – Det er derfor hun vokter blomstene på låven. Hun venter kunder.

– Vi får ikke dratt ut nå, sier Astrid. – Det er for sent. Pappa blir mistenksom.

– I morgen, sier han. – Vi må ut tidlig.

– Vi vet ikke når …

– Nettopp. Derfor må vi være der.

–  … eller hvor.

Astrid står med pelargoniaen mellom hendene, børster litt jord av buksen og går mot terrassen. Stopper på det nederste trinnet, og snur seg mot ham. De er nesten like høye når de står slik. Han har virkelig verdens vakreste brune øyne, og bak ham er himmelen rosa, akkurat som blomsten hun holder mellom hendene, blomsten som blir misbrukt til å skaffe folk narkotika som kan ødelegge livene deres …

– Stallen, sier Yusuf.

– Det er altfor risikabelt. Aldri i verden om hun selger narkotika i stallen.

– Møt meg klokka fem i morgen tidlig nede på veien.

– Fem??

– Vi må være der før Rita.

– Vi vet jo ikke hvor!

– Sjekk med det blå lyset ditt, sier han og blunker til henne.

Astrid setter blomsten fra seg på bordet utenfor og går inn. Pappa er i full gang med å lage kveldsmat; skinkeomelett og ferske rundstykker. Kjøkkenøya er dekket til to. Farmor har altså dratt hjem. Hun tar en bit av det rykende varme rundstykket. Det burde smake godt, men tankene lar henne ikke i fred. Hvis det ikke var Rita som ga Rocky narkotika … kan det ha vært Marie? All den tid øredobben ble mistet der, må hun jo ha vært der. Men hvorfor? Og hvorfor ville hun skade Rocky?

– Så molefonken du er da, jenta mi, sier pappa. – Jeg trodde vi skulle feire at Rocky er tilbake.

– Jeg har ikke lyst til å være sånn som Marie.

– Og hvordan er Marie?

– Jeg ville aldri anmeldt noen jeg kjenner til politiet uten å være sikker, sier Astrid.

– Noen ganger kan det være best å anmelde, sier pappa. – Derfra kan politiet etterforske og finne ut om noen har begått noe straffbart.

– Men anmeldelsen er feil, sier Astrid. – Blir det stående hos politiet bestandig at jeg var anmeldt for tyveri?

– Absolutt ikke.

Pappas appetitt er det tydeligvis ikke noe i veien med. Han stapper et helt halvt rundstykke inn i munnen og tygger energisk, som om det er selve anmeldelsen han moser mellom tennene. Astrid prøver seg på en bit til.

– Hva om de ikke finner ut hva som skjedde med øredobben hennes?

– Vet du noe som du ikke vil fortelle?

Hun burde fortelle, men får det ikke til. Alt tyder på at Marie og gjengen røyker hasj. Det er straffbart. Men å sladre på henne hvis det ikke er riktig? Yusuf har rett. De må avsløre hva som foregår først. Det er ingen tid å miste.

Rommet hennes er helt likt som alle andre kvelder. Senga med det blomstrete dynetrekket. Skrivebordet med alle skolesakene. Vinduet med gardinene som blafrer lett i trekken. Lukten fra sommernatten utenfor. Likevel er ingenting som vanlig.

De to siste dagene etter at Rocky ble syk har vært helt uvirkelige. Og ennå er det ikke over. Hun stiller seg foran speilet og betrakter seg selv: Den lange tynne kroppen. Ansiktet med den lille nesa. De grønne øynene. Hun sukker og går mot døra. Det hadde vært deilig å snakke med pappa om alt, sette ord på kaoset hun føler inni seg. Med hånda på dørklinken sjekker hun klokka. Det er sent. Hun må sove. De skal jo ikke gjøre noe ulovlig i morgen, hun og Yusuf. De skal bare spane litt og se om de kan skaffe bevis. Og når de ser Rita få overlevert kassen og Yusuf får tatt bilder, da kan de gå til politiet. Eller til pappa, sånn at han kan bli med ned til Majorstuen politistasjon og anmelde. Ja. Sånn må det bli.

Hun trekker dynen helt opp under haken, snur seg mot veggen og lukker øynene. Før hun rekker å tenke mer over hvor de skal finne Rita, sovner hun.

22

Denne morgenen setter de syklene fra seg på andre siden av veien, et stykke inne i skogen. Astrid spenner sykkel-låsen rundt begge rammene og knepper den rundt trestammen. Sånn. Bladene og gresset er dekket av morgendugg, som trekker gjennom skoene og gjør sokkene våte og kalde.

Det hjelper å sove på det, pleier mamma å si. Denne gang stemte det ikke. Ikke for det, Astrid føler seg i kjempeslag enda hun angret veldig da vekkerklokka pep kvart på fem. Nå gjelder det bare at de ikke har tatt fullstendig feil av hvor Rita selger stoffet.

– Forbryteren vender alltid tilbake til åstedet, sier Yusuf. – Sånn er det i hvert fall i mange TV-serier …

– Vi har ikke noe åsted, innvender Astrid.

– Rita har ridd bestandig, sier han.

– Hvordan vet du det?

– Har sjekka litt. Spurt noen kompiser av storebroren min, som kjenner henne. Det lureste er å holde seg tett opp til det man kan, ikke sant?

Astrid nøler.

– Jeg ville nok kanskje heller forsøkt å gjemme meg litt bort, sier hun. – Holdt det unna skole og steder jeg vanligvis er.

– Og da gjør du deg utsatt, for hva svarer du når folk spør deg «hva gjør du her»?

Akkurat idet de kommer ut av skogen og skal til å krysse veien, hører de motordur. Astrid kjenner pulsen slå som trommer i ørene da en hvit varebil kommer med bånn gass rundt svingen mot der de står. De setter seg på huk, og heldigvis ser det ikke ut som om føreren så dem.

– Det var ham! sier Astrid åndeløst. – Sjåføren vi så i går!

De holder seg lavt i skogbrynet til varebilen har kommet på god avstand.

– Den kjører av fra veien og ned mot gården, sier Yusuf. – Kom!

De løper over veien og spurter langs veiskulderen de om lag femti meterne mot grusveien som fører ned til gården. I det samme høres enda en bil bak dem. De smetter inn bak noen busker og krøker seg sammen. Bilen farer forbi dem og videre forbi gården.

Puh! Falsk alarm.

Endelig er de ved grusveien og skynder seg videre ned mot bygningene. Det er ingen tegn til varebilen noe sted. De løper langs husveggen til bolighuset, kryper sammen bak traktoren, huker seg ned bak de store innhøstingskassene og kommer seg i ly av stallen. Der smyger de seg langs stallen så rolig de kan for ikke å uroe hestene, og stanser på hjørnet, bare noen meter fra låven.

– Hvor er bilen til Rita? spør Astrid. – Jeg så den ikke.

Yusuf strekker hals.

– Jeg ser bare den hvite varebilen, sier han.

– Hvor?

– Den er parkert på andre siden av låvebrua, der eiendommen slutter.

– For at den ikke skal synes, hvisker Astrid lavt. – Ser du noe?

Yusuf nikker.

– Rita og sjåføren, hvisker han.

– Hva gjør de?

– Jeg kan jo bare gjette, men tar jeg ikke feil har Rita fått kassen og han har fått konvolutten.

– Narkotikahandel, sier Astrid.

– Vi må sikre et bilde, sier Yusuf.

Han peker mot stallen og forklarer hvordan de kan løpe på baksiden og komme rundt til der hvor den hvite varebilen står parkert. En, to, tre … Løp!

Ingen Rita er å se. Ikke sjåføren heller. Astrid står rolig mens Yusuf tar et bilde av bilen som viser hvor den står parkert. Så løper han opp på siden av bilen og tar bilder. Astrid ser seg rundt, og tar sjansen på å følge etter. Sidedøra står åpen, og en masse rot står på gulvet. Det er ingen bakseter, bare førersetet og et passasjersete. Det lukter søtt og rart.

Plutselig hører de stemmer. Astrid vet at hun har hørt stemmene før, og lytter. Det er ikke Rita, og heller ikke en mannsstemme. Stemmene kommer nærmere. Det er noen som kommer fra veien. Det piper i noen bremser. Sykler. Sykkelbremser.

Med ett kommer Rita ut av stallen.

– Dere er for tidlig på’n, sier hun. – Innhøstingen starter ikke før om en snau time.

– Vi vil gjerne kjøpe en blomst, sier den ene stemmen.

Astrid kjenner hvordan blodet fosser i årene. Den stemmen har hun hørt før. Noen hun kjenner kjøper en pelargonia av Rita. Hvis hun bare kunne se rundt bilen uten å komme i fare for å bli oppdaget! Så da er de ikke sommerhjelp på innhøsting. De er kunder … blomsterkunder …

– Jeg hadde rett, hvisker Astrid opprømt. – Rita gjemmer narkotikaen nede i blomsterpottene! Grunnen til at vi ikke fant noe i går, var fordi vi ødela alt. Først forstyrret vi overleveringen, deretter forstyrret vi henne. Hun rakk rett og slett ikke å gjøre klar pottene.

– Kan jeg få øredobben min? spør den andre stemmen.

– Her. Ta den og stikk herfra. Jeg vil ikke se deg her igjen.

– Og en blomst, sier stemmen.

Maries stemme. Selv om hun hadde en mistanke, er det et sjokk å få det bekreftet. Hun kjøper hasjen her, i stallen, hos Rita. Det var derfor hun visste navnet hennes.

Astrid snur seg mot Yusuf for å se hans reaksjon, men han er ikke der. Yusuf ligger på bakken. Før hun rekker å forstå hva som har skjedd, griper en sterk arm om henne bakfra. Hun forsøker å skrike, men en diger neve som lukter ekkelt, klemmer over munnen. Hun løftes opp fra bakken og kastes inn i varebilen. Astrid snur seg for å kjempe, men hun har ingen sjanse. Mannen er over henne og klemmer armene hennes ned i gulvet på varebilen med knærne, før han trykker en bred teip over munnen. Deretter blir hun snudd over på magen og hendene bindes sammen bakpå ryggen. Også anklene teipes sammen.

Øyeblikket etter kastes Yusuf inn ved siden av henne og får samme behandling. Hun kjenner panikken krype som mark gjennom hele kroppen. De er fanget av en sint narkotikaselger i hans varebil, og ingen har sett dem, ingen vet at de er her … utenom han.

23

Døra smeller igjen, og der ligger de. Side om side på det harde bilgulvet. Sjåføren setter seg inn bak rattet og drar opp mobilen. Han er sint og prater rasende fort på et språk Astrid ikke skjønner. Hun ser på Yusuf. Han kikker intenst mot føreren, og pupillene hans utvider seg med samtalen som foregår der fremme. Astrid skulle gitt hva som helst for å kunne snakke med ham nå, men teipen sitter bom fast. Pupillene hans er så store …

Tanken som slår ned i henne er fryktelig. Er Yusuf en av dem? Går han også på stoff? Er hun lurt i en felle? Det føles som en uutholdelig tanke …

Han dunker borti henne med begge skoene. Ser på henne, flytter blikket over til sjåføren, ser på henne igjen. Gjentar dette flere ganger. Til hun forstår. Yusuf forstår hva han sier! Astrid får lyst til å le av lettelse. Yusuf er selvfølgelig ikke en av dem! Så ser hun frykten i øynene hans. Planene mannen legger for dem, er ikke hyggelige.

Panikken jager gjennom henne. Tenk om hun aldri får se pappa igjen. Eller farmor. Eller mamma! Mamma som kommer hjem i morgen, en uke for seint, men tidsnok til å feire bursdagen hennes. Tenk om mamma virkelig kommer hjem, og så er hun ikke selv der … Hun tvinger tankene tilbake på et konstruktivt spor. Rita kommer til å være opptatt med salg av blomster en liten stund. Astrid føler seg helt sikker på at planen er å selge blomstene før arbeidet på åkeren begynner. Kanskje er noen av arbeiderne hekta også. Da må Rita skynde seg, kanskje har hun tenkt å stikke av fra hele gården. Det kan bety at sjåføren skal vente på henne et sted, noe som kan kjøpe henne og Yusuf litt mer tid …

Hun lirker seg over på ryggen og videre over på siden, slik at hun ligger med ryggen til Yusuf. Så vifter hun med fingrene og håper at han forstår. Samtidig vrir sjåføren om tenningen og rygger. Hvor skal de? Tenk om ingen finner dem? Astrid kikker opp og ut av vinduet på passasjersiden. Det siste hun ser idet bilen kjører opp grusveien er Rocky som står som en høvding oppe på gressbakken sammen med de andre dyrene, og følger bilen med øynene. Som om han forstår at noe er galt, hører hun et høyt vrinsk som trenger gjennom metallet i karosseriet og helt inn i hjertet.

Fingrene til Yusuf treffer hennes bakpå ryggen. Hun søker seg oppover mot håndleddene hans og begynner å lete etter skjøten på teipen. Hun kaster et blikk opp mot sjåføren, men han kan heldigvis ikke se dem fra der han sitter. Nå må de jobbe fort!

Neglene skraper seg langs teipen. Hvor er skjøten? Den må være her et sted. Der. Hun pirker og klorer. Lykkes med å løsne en liten flik, litt etter har hun klart å få tak i et litt større hjørne. Fingertuppene klorer seg fast i den vesle centimeteren. Langsomt drar hun. Yusuf holder igjen. De finner en rytme. Hun drar og han hjelper til så godt han kan med å løfte og senke armene slik at hun får løsnet to runder. Endelig er armene hans fri. Langsomt, for ikke å vekke mistanke lirker han den nederste armen frem og fjerner teipen rundt munnen. Siden Yusuf ligger med ryggen til føreren, kan ikke føreren se at Yusuf ikke lenger har teip over munnen. Ikke lenge etter er også hun fri.

– Han har fått ordre om at vi må forsvinne, hvisker Yusuf knapt hørbart.

Han forteller hva mannen sa på telefonen. Rita har åpenbart drevet med salg i stallen siden hun begynte. Det var nok derfor hun begynte som stalljente, fordi de syntes at gården var det perfekte skjulested for hasj og omsetning. Ungdommer som kommer og går, sommerhjelp på gården, skoleelever som kunne se ut som hesteinteresserte, men som egentlig bare er ute etter stoff. Nå er planen å komme seg unna før politiet dukker opp.

– De vet at vi vet, sier Yusuf. – Rita og sjåføren så at jeg tok bilder av bilen. Derfor utgjør vi en fare for dem, selv om de kommer seg ut av landet. Vi har ikke bare bilder, men vi kan kjenne dem igjen. Derfor må vi forsvinne.

Forsvinne.

Astrid har aldri forestilt seg at det ordet kunne virke så grusomt. Hun lirker av seg teipen over munnen, og passer på å legge seg slik at sjåføren ikke kan se ansiktet hennes. Famler etter mobilen hun hadde i lommen. Den er ikke der.

– De har tatt mobilene våre, hvisker Yusuf. – Tipper at de er kastet et sted på gården, slik at ingen kan spore oss her i bilen.

Øynene løper rundt på gulvet. Et par tepper. To kasser. Lengst borte ligger noe som kan ligne på et kubein, et sånt jern kriminelle bruker til å bryte opp dører med  … eller slå i hjel folk med. Astrid grøsser.

Bilen kjører ned en bakke, over en slette og gjennom et par svinger, før den bremser svakt og gjør en brå sving. Nå er de inne på en smal, humpete vei. En grusvei. Så hører de lyden av vann.

– Vi er like ved demningen, hvisker Astrid.

– Jeg er glad i deg, hvisker han.

Hun griper hånda hans.

– Jeg er redd.

– Jeg også, hvisker han. – La oss bruke adrenalinet til noe nyttig.

Føreren stanser bilen og går ut. Voldsomme vannmasser buldrer like ved. Astrid venter i helspenn på at døra skal skyves til side.

– Teipen rundt beina, hvisker hun. – Nå har vi sjansen!

De setter seg opp begge to og river av teipen. Astrid rekker kubeinet til Yusuf.

– Kan du svømme? spør hun.

Han rister svakt på hodet.

– Nesten ikke. Jeg er innmari dårlig i vannet.

Hun legger seg ned like ved døra, med armene bakpå ryggen.

– Legg teipen over munnen min igjen, sier hun. – Når han åpner og bøyer seg for å ta tak i meg, slår du alt du kan over ryggen.

– Hodet.

– Nei. Det holder om vi får slått ham bevisstløs.

– Hva om han hiver deg i vannet?

– Da satser vi på at jeg klarer å svømme, sier hun og smiler tappert. Hun sender en kjapp tanke til alle somrene pappa og hun løp om kapp og hoppet utfor brygga. Du kommer til å takke meg for svømmeegenskapene dine en dag, pleide han å si. Lite visste de at han skulle få så rett. – Men jeg vil gjerne at du slår hardt nok til at vi klarer å løpe herfra, legger hun til.

– Pyramide, sier Yusuf. – Du hadde rett. Han fyren i forsetet reiser over grensa med stoff, og Rita er én av flere kjøpere. Så selger Rita videre, og sånn fortsetter det antakelig i flere ledd. Kanskje Marie selger til Beate og Amina …

Akkurat da Yusuf har fått satt teipen over munnen hennes, åpnes bildøra. Yusuf trekker seg kjapt bakover slik at føreren ikke skal se ham med en gang. Astrid ser inn i de kaldeste øynene hun noen gang har sett. Mannen strekker armene frem og griper henne om skuldrene. Hun skyter armene frem og treffer det ene øyet hans med langfingeren. Sekundet etter slår Yusuf ham alt han kan over ryggen. Det gjør tydeligvis forferdelig vondt for mannen skriker høyt og krøker seg sammen.

– Nå! roper Astrid.

De hopper ut av bilen og løper alt de orker ned mot parkeringsplassen.

Etter bare tjue meter kommer en bil kjørende mot dem, helt nede fra veien. De bråstopper. Har han tilkalt hjelp? Før de slo ham? Kommer det flere for å ta dem?

24

Astrid strever med å røre seg. De var så nær ved å klare å flykte, men nå … Fortvilelsen faller som en stein i magen. Bilen bråstopper på høyde med dem, og ut hopper … Marie!

Fra førersiden kommer faren hennes ut. Han ser så rasende ut at Astrid uten å tenke over det tar et skritt unna.

– Er alt bra her? spør han.

– Nei, sier Astrid. – Alt er ikke bra.

Hun skotter bort på Marie. Forvirret. Hva skjer nå, egentlig? Inni baksetet på bilen sitter Beate og Amina.

– Jeg skimtet noen føtter under varebilen i sted, sier Marie. – Da jeg var på gården og ... snakket ... med Rita. Og så kjente jeg igjen de utrolig stygge joggeskoene dine. Og så hørte jeg et dunk og så at bilen vugget litt. Og da ble jeg faktisk urolig.

– Tusen takk, sier Astrid, og ser mot veien hvor det høres ulende sirener, og blålyset som nærmer seg har begynt å farge omgivelsene.

– Da trekker vi oss tilbake, sier faren til Marie. – Jentene her har litt av hvert å stå til ansvar for.

– Du burde passet bedre på, sier Astrid.

Faren ser på henne. Knokene i knyttneven som hviler på biltaket, er hvite som krittet i klasserommet.

To politibiler svinger inn på grusveien i rasende fart og rekker akkurat å sperre veien før varebilen kommer kjørende.

– Datteren din trenger hjelp, ikke kjeft, sier Astrid.

Marie ser verken på Astrid eller faren sin da hun setter seg inn i passasjersetet og spenner på seg sikkerhetsselen.

Bilen settes i bevegelse, så går vinduet på Maries side ned. Hun vinker Astrid til seg.

– Unnskyld, hvisker hun. – Det var jeg som gjorde det. Hesten din … Jeg ville tvinge deg til å være med hesten og ikke med … ham.

Hun nikker mot Yusuf.

– Men hvorfor? hvisker Astrid.

– Det skjønner du nok når du får tenkt deg om, sier Marie.

Stemmen hennes er trist. Resignert. Astrid retter seg opp og ser etter bilen.

– Var det Marie som ringte politiet? spør Yusuf med komplett vantro i stemmen. Undringen liggende tjukt utenpå stemmen.

Han hørte visst ikke det siste Marie sa.

– Det kan se sånn ut, sier Astrid.

Marie er forelsket i Yusuf, det må være det hun mente. Så forelsket at hun var villig til å skade Rocky for å få tak i ham.

– Pappa sier alltid at narkomane er ikke slemme, bare ensomme, sier hun og vet at hun kommer til å fortelle Yusuf alt. Men ikke akkurat nå.

Et voldsomt bråk får dem til å snu seg. Det er sjåføren av varebilen som hyler i smerte da politifolkene drar ham med seg mot politibilen. Før han setter seg inn, slenger han ut noen gloser på arabisk.

– Hva sier han? spør Astrid.

– At han skal komme tilbake og knuse oss, sier Yusuf.

– Det blir nok lenge til, sier Astrid tørt. – Han får sikkert kjempemange år i fengsel, akkurat som klienten til pappa.

– Og da har vi blitt voksne og fått barn, sier Yusuf og dulter lett i henne.

– Dere må bli med oss for en legesjekk, sier den ene politikvinnen som har kommet bort uten at de har merket det. – Er dette forresten deres mobiltelefoner? De lå i forsetet.

De griper hver sin før de forsikrer, i munnen på hverandre, at alt har gått bra og at de ikke trenger noen sjekk. Klokka er snart halv åtte, og med litt flaks rekker hun hjem før pappa har stått opp.

– Dessuten må dere inn til et vitneavhør, fortsetter politikvinnen. – Kollegaen min ringer foreldrene deres nå om dere gir oss telefonnummeret. En av foreldrene må være med som verge.

– Vi har syklene våre ved stallen, sier Astrid.

– Vi kan fortelle alt her, sier Yusuf.

– Ikke tale om. Dere må bli med.

– Kanskje dere vil se bevisene våre, sier Astrid passe høyt.

– Bevis?

Politikvinnen ble visst nysgjerrig.

– Bilder, sier Yusuf. – Jeg har alt på mobilen.

25

Pappa stiller seg tett ved siden av Astrid og har det firkantede preget rundt haken som han får når han ikke har tenkt å være veldig smidig.

– Barna mister skoletid, sier pappa morskt.

Denne gangen ser Petter Beck på henne og ikke bare på pappa.

– Vi vil gjerne snakke med dere helt uformelt i første omgang, sier han og ser opp idet moren til Yusuf kommer fykende inn døra.

– Jeg heter Isis, sier hun og rekker frem en sped hånd.

Hun har langt, mørkt hår og enda større øyne enn Yusuf. Astrid må dulte pappa i siden for å få ham til å slutte å stirre.

– Kom med meg, sier Beck og viser vei inn på et lite møterom som har et lyst bøkebord og seks stoler i rødt ullstoff.

De voksne får tilbud om kaffe, og det settes frem vann og glass til alle.

– Først og fremst er vi glade for at dere er like hele, sier Beck. – Mannen som kjørte av gårde med dere er etterlyst i hele Europa.

– Er han farlig? spør Astrid.

– Han er ikke grei, svarer etterforskeren. – Forstod jeg det slik at dere har noen bilder?

Yusuf legger mobiltelefonen på bordet.

– Jeg har tatt bilder av alt vi har sett i stallen som ikke pleier å være der. Så har jeg bilde av begge bilene og registreringsnumrene. Dessuten tok jeg opptak av en samtale med Rita …

– Det er gutten sin, det, humrer Isis. – Alt handler om å bygge stein på stein. Slik egypterne bygget pyramidene.

Hun smiler og er tydelig stolt over sønnen.

– Å nærme seg kriminelle kan være farlig, sier Beck. – Vi er selvfølgelig interessert i bildene dine, men for fremtiden bør dere holde dere til aktiviteter som passer for ungdom på deres alder.

Astrid synes han er unødvendig streng. De har tross alt hjulpet politiet.

– Skal vi ikke avhøres? spør hun.

– Vi setter av tid til avhør en av de nærmeste dagene, svarer Beck.

– Skal vi avhøres sammen? spør Yusuf.

– Hver for dere. Det er reglene.

En halv times tid senere slipper pappa dem av ved syklene.

– Jeg må bare si hei til Rocky, så han vet at alt gikk bra, sier Astrid og småløper nedover til gressbakken der hestene står. – Rocky! roper hun glad da han kommer luntende med rolige skritt mot gjerdet.

– Knurrer han? spør Yusuf da Rocky gir fra seg en lav brummende lyd.

– Han hilser, sier Astrid og stryker den myke mulen.

Så gir hun ham et digert smellkyss mellom øynene.

– Jeg er snart tilbake, hvisker hun. – Må bare en tur innom skolen.

Yusuf ler.

– Det der skjønner han ikke et pøkk av, sier han.

Rocky skumper til ham med en lang, brummende lyd, og Yusuf må ta seg for for ikke å falle.

– Nå knurret han, sier Astrid og flirer. – Kommer du? Kanskje vi rekker norsktimen.

26

Kjøkkenet ser ikke ut. Det står varme rundstykker på benken, masse deilig pålegg, hjemmelaget is, omelett, nonstop, sjokolademelk. Frukt og kaffe er allerede satt frem. Det er dekket til fire.

– Kommer farmor? spør Astrid.

Pappa smiler lurt.

– Ikke som jeg vet om.

I samme øyeblikk høres en nøkkel i ytterdøra og en stemme roper Hallo? Er det noen hjemme?

Astrid kaster seg rundt og stormer ut i entreen.

– Mamma!

Mamma lukter svette og flyplass.

– Jeg har jo ikke bursdag før i morgen, hvisker Astrid og klemmer mamma veldig hardt.

– Skal jeg heller komme tilbake i morgen?

– Nei!

Hun trekker med seg mamma gjennom stua og inn til de andre to.

– Dette er Yusuf, sier hun.

Mamma og pappa veksler blikk.

– Det vet jeg, sier hun. – Er dere like sultne som meg?

Mamma kaster seg over maten. Det er nok lenge siden hun har fått servert et så stort og temmelig annerledes måltid.

– Hvordan står det til her, da? spør mamma med munnen full av mat. – Har det skjedd noe spennende mens jeg har vært borte?

– Jeg tror kanskje Rocky får en ny stalljente etter hvert, sier pappa.

Astrid nikker. Rita, ja. Det blir nok lenge til hun kan fortsette livet sitt etter politiavhør og fengsel.

– Hun trodde nok at hasjen skulle bygge pyramiden enda større, sier Yusuf. – I stedet rev hun alle ned.

– Hvilken pyramide? spør mamma som har reist et helt døgn og ikke helt klarer å følge med i samtalen.

– Den hvor blokkene kan bli like lette som papir, sier Astrid og smiler lurt til Yusuf.