Heidi Linde

Pyms mislykka familie

Gyldendal

1

Om legobiler, perspektiv og flyvertinner som er dynka i parfyme

Alt starta den dagen læreren vår Hilde fortalte at hun hadde fått en helt strålende idé. Det var en norsktime i slutten av mai, og for å være ærlig hadde jeg sett for meg en time der jeg kunne følge sånn akkurat passe med. Kanskje kikke litt ut av vinduet og tenke på sommer og Londonferien jeg snart skulle på mens Hilde snakka om for eksempel verb.

Men det var altså før Hilde fortalte at hun hadde fått en helt strålende idé.

Den strålende ideen gikk ut på at alle skulle skrive en liten fortelling om familien sin.

Om noe sant og virkelig som hadde skjedd med oss selv eller med noen andre i familien. Så skulle vi lese historiene våre høyt for de andre i klassen, før vi hengte dem opp bakerst i klasserommet på et stort tre av papp.

– Alle får hver sin grein til seg og sin familie, sa Hilde entusiastisk, – og så henger dere historiene deres på treet. Høres ikke det morsomt ut?

Til min store overraskelse så det ut til at alle de andre var enige med Hilde i at det hørtes morsomt ut.

Både Jonas og Eline hadde allerede begynt å notere i bøkene sine. Selv Omar, som bestandig klagde over alle oppgavene og leksene som Hilde ga oss, kikka ut av vinduet med et lurt blikk og et fjernt smil og så ut som om han pønska på noe skikkelig spennende.

Selv rakk jeg opp hånda.

– Hva mener du egentlig med sant og virkelig? spurte jeg.

Hilde forklarte at denne gangen skulle vi ikke finne på, men skrive om noe som faktisk hadde hendt.

– For absolutt alle har et eller annet spennende i familien sin! sa Hilde.

Akkurat der syntes jeg hun var litt vel optimistisk.

– Ville det ikke være bedre med en oppgave om for eksempel verdensrommet? foreslo jeg.

– Du skrev om verdensrommet forrige gang, Pym, sa Hilde.

– Nå vet jeg det! ropte jeg. – En historie om forbløffende fakta!

Jeg kikka meg rundt i klasserommet mens jeg tenkte at det nok ville bli både jubel og applaus over det forslaget.

Forbløffende fakta, liksom! Hvor kult er ikke det?

Men ingen jubla. De færreste gadd så mye som å kikke i min retning. Og de som gjorde det, så på meg som om de for eksempel var i en dyrepark og jeg var det absolutt minst spennende dyret.

– Fint, Pym, sa Hilde, – men denne gangen går vi for familien.

– Er du sikker på det? sa jeg.

Hilde nikka. Hilde så sikker ut.

Faktisk tror jeg aldri at jeg kan ha sett henne så sikker noensinne, og i det samme rakte Omar opp hånda:

– Kan jeg få være den første til å lese opp historien min? spurte han.

Etter at timen var slutt og jeg sto og pakka sekken, kom Hilde bort til pulten min.

– Det interessante er ofte mye nærmere enn vi tror, sa hun.

– Tror du? sa jeg.

– Det gjelder bare å se på det fra en litt annen vinkel, sa Hilde. – Ta et skritt til siden, liksom!

Jeg tok et langt skritt mot vasken.

– Ser ingenting nytt herfra, sa jeg.

Hilde la armene i kors foran på brystet, men virkelig streng var hun ikke og jeg kunne se at det satt et lite smil i den ene munnviken.

– Jeg syns fremdeles det vil være mer spennende med en oppgave om forbløffende fakta, sa jeg. – Visste du at vi mennesker bruker tre hundre forskjellige muskler bare for å holde balansen når vi står oppreist?

– Pym, sa Hilde.

– Eller at maten bare trenger sju sekunder for å komme fra munnen og ned i magen? sa jeg.

– Pym! sa Hilde.

– Eller at et hårstrå kan bære tre kilo? sa jeg. – Tenk det, da! Tre kilo!

– PYM! sa Hilde. – Gi deg!

Da ga jeg meg.

Hilde var en skikkelig grei og tålmodig lærer, men når hun uttalte navnet mitt på den måten, med liksom store bokstaver og minst ett utropstegn etter, visste jeg det var på tide å stoppe.

– Se ting fra siden, altså? sa jeg.

– Ja! sa Hilde. – Fra et annet perspektiv!

– Hæ? sa jeg. – Perspektiv?

– Nettopp! sa Hilde og nikka så ivrig at de lange øredobbene hennes dunka mot halsen.

Det var da jeg kom på det. Det med perspektivet. Det med å fly.

Den aller første gangen jeg var oppe i et fly, ble jeg nemlig så svimmel at jeg holdt på å besvime.

Hvis du tenker at jeg har høydeskrekk, er du helt på jordet. Og om du tror at det var tanken på at flyet (og dermed også jeg og hele familien min) kunne komme til å falle ned som gjorde meg dårlig, tar du også feil.

Hvis du ser for deg at jeg ble svimmel på grunn av lukta av de overparfymerte flyvertinnene, så har du faktisk litt rett, men ikke så rett heller, for selv om flyvertinnene som svinsa forbi, og som så ut som de var med i VM i smiling, måtte ha dynka seg med cirka tre liter godlukt før ombordstigning, var det ikke det som først og fremst gjorde meg svimmel.

Grunnen til at jeg holdt på å besvime, handla rett og slett om dette:

Perspektivet.

For selv om man kan bli smågæren av å tenke på at man faktisk befinner seg ti tusen meter oppe i lufta, og selv om man kan bli ganske svett når man forstår at man til og med er høyere enn skyene, så var det først da jeg kikka ned på bakken, at svimmelheten kom.

For bakken der nede – veien som jeg vanligvis gikk på eller løp langs eller snubla over – var ikke annet enn en tynn spagettistrimmel. Og bilene, som kanskje egentlig raste av sted i over hundre kilometer i timen, var ikke annet enn ubevegelige legobiler.

Jeg klemte hendene rundt armstøttene på hver side av flysetet og ble enda mer svimmel av å tenkte på at det satt folk inni bilene. Minimennesker som ikke ante at de – akkurat nå – ble stirra på av et annet menneske (nemlig meg!) høyt, høyt oppe i lufta.

Men sånn var det.

Sånn hang det sammen, og mens jeg klamra meg så hardt til armstøttene at svetten begynte å piple ut fra håndflatene, kom jeg til å tenke på noe enda mer ubegripelig. Nemlig at noen andre mennesker, andre dager, kikka ned fra et fly på en bil der jeg satt, eller ned på en hårstråtynn vei der jeg gikk, og at jeg, for dem, var på størrelse med en halv fyrstikk.

– Tenk, Pym, sa pappa fra setet ved siden av meg. – Nå flyr vi i nesten tusen kilometer i timen!

Han ga meg et muntert smil mens han bretta sammen avisa si. Merkelig nok så han ikke ut til å oppdage hvor skrekkslagen jeg var.

Og det som var enda merkeligere: Hvorfor var det bare jeg i hele flyet som hadde forstått hvor sprøtt dette egentlig var!?

Flyvertinnene svinsa opp og ned midtgangen mens de kvitra Mer kaffe? Mer te? som det mest naturlige i hele verden. Mamma satt i setet foran meg og sov med åpen munn, og ved siden av henne satt storesøsknene mine Sanna og Sigmund og krangla og dunka til hverandre, sånn som de bestandig brukte å gjøre.

Og akkurat idet jeg tenkte at jeg var nødt til å si noe om denne galskapen, rope det ut til alle de andre der inne i flyet, lente pappa seg over meg, mot vinduet, og dunka fingrene sine lett mot ruta.

– Perspektiv, Pym! sa han. – Når man sitter sånn, høyt oppe i lufta, ser man liksom verden med et helt nytt blikk, ikke sant?

Dette hadde skjedd for lenge siden. Og det var et sånt minne som jeg trodde var sletta fra hukommelsen. Men nå – mens jeg sto her i klasserommet mange år seinere, dukka det plutselig opp igjen.

Hilde så på meg og smilte. Øredobbene hennes dingla fremdeles.

Og i det samme var det som om svimmelheten kom veltende tilbake.

Det begynte å bråke oppi hodet, som om ti tusen knøttsmå legobiler hadde begynt å kjøre rundt der inne, alle i hver sin retning.

Og mellom bilene: hundrevis av fyrstikkmennesker som virra rundt uten at de visste at noen satt høyt oppe i lufta og fulgte med på dem.

– Pym? sa Hilde.

Jeg strakk ut hånda og støtta meg til vasken for ikke å gå rett i bakken.

– Pym? sa Hilde. – Er det noe galt?

Jeg blunka og retta meg forsiktig opp.

– Tror bare det er noe stort på gang, mumla jeg. – En skikkelig god idé.

Hilde lo og la en hånd på armen min.

– Jeg gleder meg til å høre historien din, Pym!

Hun smilte og forsvant mot døra, og mens jeg trakk på meg sekken og så etter henne, tenkte jeg: Det har du ingen grunn til.

2

Om vanlige navn, rare navn og legetabber

Men la oss begynne med begynnelsen.

Ikke den virkelige begynnelsen, da, Big Bang eller Adam og Eva eller hvordan du tenker deg at ting henger sammen. Men den begynnelsen som handler om meg og om hvordan jeg ble Pym.

For jeg regner med at du for lengst har hengt deg opp i navnet mitt.

De fleste gjør det. Nei. Alle gjør det. Alle bortsett fra familien min, men for dem har jeg vært Pym så lenge at det klinger like vanlig som for eksempel Mari. Eller Anna. Eller Ingrid Katrine.

Da mamma dro på sykehuset for å føde meg, trodde hun og alle andre at det skulle komme en gutt. Legen som flere måneder tidligere hadde tatt ultralyd av magen hennes, hadde pekt på skjermen foran seg og sagt at det der ser ut som en aktiv, liten gutt. Da dro pappa rett på butikken og kjøpte en blåstripete ulldress.

Storesøsknene mine, som da var litt over to år, hadde ment mye om hva den nye broren burde hete. Sanna insisterte på at jeg skulle kalles Emil, mens Sigmund syntes jeg burde hete Diesel 10 etter et av togene fra Thomas-toget.

Av en eller annen grunn, som jeg aldri helt har forstått, endte det med Trym.

Trym skulle jeg hete.

Alle var enige og alle var glad for akkurat det navnet. Men så, da jeg endelig kom ut, viste det seg at jeg slett ikke var noen gutt. Jeg var jente.

Mamma har fortalt om hvordan Sanna og Sigmund kasta seg over meg da de kom på besøk på sykehuset.

– Trym! ropte Sanna og prøvde å legge kinnet sitt mot det bitte lille ansiktet mitt.

Sigmund var ikke så god til å snakke, og hadde ennå ikke lært seg å si r.

– Pym! sa han og klappa meg på hodet. – Hei, hei, Pym!

Sanna lo. Hun syntes visst at Pym var et utrolig morsomt navn.

– Ja! ropte hun. – Lillebror kan hete Pym!

– Lillesøster, retta mamma.

– Pym! ropte Sanna.

– Pym! ropte Sigmund. – Pym! Pym! Pym!

Det var sånn det skjedde. Mamma og pappa måtte pakke vekk de lyseblå klærne og lete fram de gamle kjolene etter Sanna. Og så begynte jobben med å finne et jentenavn.

– Désirée? foreslo pappa.

– For søtt, sa mamma. – Hva med Ragnhild?

– For kjedelig, sa pappa. – Hva med Anne?

– For vanlig, sa mamma. – Hva med Kaspara?

– For spesielt, sa pappa.

Sånn holdt de på i mange måneder. Og da de endelig fant noe de likte begge to, var det for seint.

For Sigmund og Sanna var jeg Pym. For tante Unni og onkel Jan var jeg Pym. For mormor og besten og farmor og farfar var jeg Pym. Til og med mamma og pappa kalte meg Pym. Og selv om de høytidelig slo fast at jeg fra og med nå skulle hete Victoria med c, var det ingen som kalte meg det.

Jeg var rett og slett resultatet av en legetabbe. Og for all framtid var jeg dømt til å være Pym. Pym Pettersson.

3

Om hundre tusen hender og om å være så lett som en pakke smør

Treet bakerst i klasserommet var så stort at det dekka nesten hele veggen. Alle greinene var tomme, men akkurat det skulle det snart bli slutt på, og etter loddtrekning var det blitt bestemt at Sofia skulle være først ut.

Sofia hadde skrevet historien sin på et grønt ark, og da hun skulle lese den, stilte hun seg ved tavla foran klassen. Det var en fortelling fra da hun ble født. Sofia hadde bursdag i august, men egentlig skulle hun ikke ha blitt født før i november. Men etter at hun hadde ligget inne i mørket i magen til mora si i nesten sju måneder, begynte Sofia å kjede seg. Det var da hun bestemte seg for at nå var det nok. Nå ville hun ut og hilse på verden!

– Mamma og pappa skulle akkurat til å sette på en film som handlet om fødsler, leste Sofia, – for siden de ikke hadde noen barn fra før, ville de prøve å lære litt om hvordan det hadde vært for andre. Men akkurat idet mamma bøyde seg ned for å putte inn dvd-en, kom et høyt knepp inne fra den store magen, og så begynte det å renne noe ned langs buksebeina hennes og helt ut på gulvet.

Sofia leste med en høy og klar stemme. Jeg tenkte på mora hennes. Hun var alltid så fin på håret og klærne hennes var ofte i sterke farger og helt uten nupper eller løse tråder. Det var vanskelig å se for seg vann som fossa ned mellom beina hennes.

– Pappa ble helt forskrekka, fortsatte Sofia. – Først trodde han at mamma sto der midt på gulvet og tissa. Men så skjønte han at det var vannet som gikk. Når babyer er inni magen, ligger de nemlig i en slags pose av vann som gjør at de flyter deilig rundt, og når posen sprekker og vannet fosser ut, betyr det at babyen straks er på vei.

Sofia kikka opp fra arket og kasta et raskt blikk ut i klasserommet før hun leste videre.

– Da pappa skjønte dette, ble han enda mer forskrekka. Han trodde jo ikke at det skulle komme noen baby før om nesten to måneder. Og selv om mamma og pappa ikke hadde rukket å se den filmen om fødsler, hadde de heldigvis lest noen bøker om å få barn, og i en av dem sto det at hvis babyen ville ut altfor tidlig, var det viktig at man la seg ned på gulvet og bare lå der til sykebilen kom. Hvis ikke kan nemlig slike bitte små babyer få navlestrengen rundt halsen og kanskje bli kvalt.

Mens Sofia leste, satt alle i klassen stille som de stilleste mus. Faktisk kunne jeg ikke huske at det hadde vært så stille i klasserommet vårt noen gang.

Bashar satt og lytta med åpen munn. Salimas øyne var så store at de så ut som de når som helst kunne sprette ut av hodet hennes og trille ned på gulvet. Lukas tygde hardt på toppen av blyanten uten å slippe Sofia med blikket og Julia satt med hendene foran øynene, som om hun så en skikkelig skummel film. Og jeg?

Da jeg kikka ned på hendene mine, oppdaga jeg at jeg hadde pressa neglene så hardt inn i håndflata at det var blitt røde, dype hakk i huden.

– Pappa ropte at mamma skulle legge seg ned på gulvet, og så ringte han til sykebilen, leste Sofia. – Og selv om mamma ikke hadde noe lyst til å legge seg ned på det klissvåte gulvet, gjorde hun det, og da hun la hendene oppå magen, kunne hun kjenne hvordan babyen sparka hardt der inne, men hun kunne ikke vite at det var meg.

Heldigvis hadde ambulansen kommet raskt, og med blålys og sirener ble mora til Sofia kjørt av sted til sykehuset. Faren kjørte etter i sin egen bil og han var så nervøs at han nesten meide ned ei gammel dame med stokk som stabba seg over et fotgjengerfelt i sneglefart. Men heldigvis var det bare nesten, og heldigvis gikk alt fint.

Babyen kom ut og viste seg å være Sofia og selv om hun var frisk som en sprellende fisk, måtte hun bli seks uker på sykehuset, for sånn var det når man kom nesten tre måneder før planen og var så liten at man ikke veide mer enn en kilo.

Alle klappa kjempehøyt da Sofia var ferdig med å lese.

– Dette var en kjempeflott fortelling! utbrøt Hilde.

Sofia smilte. Jeg tenkte på faren hennes. Han brukte bestandig å tøyse og si morsomme ting. Jeg prøvde å se han for meg bak rattet i bilen sin mens han kjørte etter Sofia og mora i sykebilen, så fort at svetten kanskje silte ned i øynene hans, så fort at han nesten drepte ei gammel dame med stokk.

– Jeg har bilde, også! sa Sofia.

Hun snudde det grønne arket, og nederst, under teksten, var det festa et bilde av henne som nyfødt. Et knøttlite menneske som lå sammenkrølla på siden og sov med en tynn slange inn i nesa, for så små babyer klarte ikke å suge, de måtte få melk gjennom nesa på den måten.

Etter at alle hadde fått kikke på bildet, og etter at Sofia hadde festa det grønne arket til en av greinene på treet bakerst i klasserommet, fant hun fram en smørpakke fra sekken. Den veide nemlig en kilo, akkurat det samme som Sofia hadde veid da hun ble født, og når vi holdt i pakka med smør kunne vi prøve å forestille oss hvor lett hun hadde vært.

Smørpakka gikk rundt i klasserommet, nedover pultene ved vinduet, og videre innover i rommet. Og sjelden hadde vel noen vært så interessert i å holde i en pakke med smør!

Alle tok den forsiktig imot, som om pakka inneholdt noe veldig verdifullt, eller faktisk var et ett kilo lett barn. En etter en veide den i hånda, forsiktig opp og ned i lufta, noen lukka til og med øynene mens de sikkert så for seg at det var en liten, nyfødt baby de løfta.

– Kom igjen, dere! sa Hilde. – Send videre nå!

Endelig ble det min tur.

Salima rakte meg smørpakka fra plassen bak meg. Jeg tok forsiktig imot den, og mens jeg løfta pakka så lett som bare det, kikka jeg bort på Sofia.

Det var virkelig helt umulig å forestille seg at hun en gang hadde vært like lett som dette! Sofia med det aller lengste håret. Sofia som kunne slå hjul med bare en hånd og som løp fortere enn flere av gutta i klassen.

Da alle hadde fått kjenne på smørpakka, og Sofia hadde lagt den tilbake i sekken sin, spurte Hilde:

– Hvem vil være neste ut?

Og alle hendene som akkurat hadde løfta forsiktig på en pakke med smør og før det igjen dunka mot hverandre i applaus, føyk opp i lufta helt på likt.

En skog av hender! tenkte jeg forundra. Hundre tusen hender som kjempa om å bli sett.

Okei, så var det kanskje ikke hundre tusen, da. Vi var ikke mer enn tjuesju i klassen, og Syver var syk den dagen, så da var vi tjueseks. Dessuten måtte jeg trekke fra Sofia som nettopp hadde lest og meg selv, for jeg rakte jo ikke noe som helst i været, da ble det tjuefire elever, og nå har du sikkert for lengst regna ut at selv om alle de tjuefire elevene hadde rukket begge hendene sine i været, ville det uansett ikke blitt mer enn førtiåtte hender. Og selv om førtiåtte hender er mye, er det mye mindre enn hundre tusen, faktisk veldig mye mindre.

Men det er ikke det som er poenget!

Poenget er at det ikke var særlig vanskelig å være usynlig akkurat da. Faktisk var jeg egentlig utrolig snill der jeg satt helt i ro med hendene hvilende på pulten sånn at jeg lot de andre i klassen få lov til å gå foran i køen.

– Ta det med ro! lo Hilde. – Alle skal få lov!

Hun så utover klassen der hendene liksom ble lengre og lengre og snart nådde helt opp til taket.

– Ta meg! sa Julia.

– Please, a, Hilde! sa Jonas. – Please!

– Lukas, sa Hilde. – Da fortsetter vi med Lukas på mandag.

I friminuttet ble alle stående i en ring rundt Sofia borte ved vannfontena. Det var som om ingen helt kom nærme nok, og vi kikka opp og ned på henne og kunne nesten ikke tro at hun var virkelig.

– Tenk at du var så liten! sa Bashar.

– Tenk at du kjeda deg så fælt at du bare ville ut, sa Eline.

– Var det ikke skikkelig ekkelt med den slangen inni nesa? spurte jeg.

Sofia heiste på skuldrene.

– Jeg husker jo ikke noe av det der.

– Gjør du ikke? sa jeg.

– Så klart ikke, sa Sofia. – Husker du noe fra da du var baby, liksom?

– Ja, sa jeg. – Jeg husker alt.

De andre begynte å le.

– Gleder meg til å høre historien din, Pym, sa Lukas.

– Det bør du! sa jeg.

Sofia så på meg. Og plutselig så alle de andre på meg, også. Hundre tusen øyne. Og hundre tusen ører som venta på et svar.

Og i det samme falt det en historie ned i hodet mitt. En historie om hvordan jeg hadde vært enda mindre enn Sofia da jeg ble født. Bare en halv kilo, faktisk! Jeg kunne ta med en pakke med bomull og sende rundt og si at så lett hadde jeg vært, liksom!

Men akkurat idet historien holdt på å bli til ord i munnen min, kom jeg på det med bildet. Jeg mangla jo bilde. Alle bildene som fantes av meg som baby, viste en tjukk ball med valker på lårene og minst tre dobbelthaker. For i motsetning til Sofia hadde ikke jeg hatt det noe travelt med å komme ut og hilse på verden.

– Dere bør glede dere, sa jeg. – Men jeg skal ikke skrive om å være baby.

– Hva skal du skrive om, da? spurte Jonas.

– Det er foreløpig hemmelig, sa jeg. – Men det kan bli ganske brutalt.

Jonas sperra opp øynene. Julia blunka med de lange øyenvippene.

– Brutalt? sa Bashar. – Hvordan brutalt?

– Det blir i hvert fall skikkelig spennende! sa jeg. – Og morsomt og litt trist.

Sofia så på meg og smilte.

Det blinka i de blå øynene hennes, og selv om jeg virkelig prøvde, fikk jeg ikke til å smile ordentlig tilbake.

4

Om kaos, trippel toleranse og om å nesten bli drept i en fryseboks

Kanskje sitter du akkurat nå og lurer på hvorfor jeg ikke har lyst til å skrive en sann og ekte historie om min egen familie.

Og kanskje tenker du at siden jeg ikke har så lyst til det, må det bety at familien min er skikkelig fæl og grusom.

Men det er faktisk ikke sånn at faren min er kriminell eller drikker masse øl. (Okei, han snorker så ille at mamma kaller det kriminelt, men snorking kan vel ikke kalles en forbrytelse?!)

Det er heller ikke sånn at søstera mi sitter i fengsel. Eller at mora mi slår. Eller at broren min er en morder. (Selv om han faktisk dytta meg ned i fryseboksen da jeg var tre år, for å teste om det var mulig å åpne den innenfra – noe det jo ikke var, og noe som nesten førte til at jeg både ble kvalt og frøys i hjel.)

Så hvorfor hadde jeg ikke lyst til å skrive om noe fra min egen familie?

Akkurat det spørsmålet hang over meg som en innpåsliten klegg da jeg gikk hjemover fra skolen den dagen. Og selv om jeg tenkte så hardt at det nesten knaka, hadde jeg ikke funnet noe godt svar da jeg åpna døra inn til huset vårt.

Det første som møtte meg i gangen var rot.

Sannas sekk, Sigmunds gymbag, pappas frakk som hadde falt ned fra stumtjeneren og lå i en krøll over Sannas klissvåte støvletter. De som hadde kostet kjempemange penger. De som hun hadde grått seg til å få og sverga på at hun skulle ta supergodt vare på.

Og så var det den der stumtjeneren. Alle i familien så ut til å glemme at den faktisk ikke kunne bære alt mulig. Likevel lessa vi den altfor full. Og hver eneste dag falt noe ned. Det rareste var kanskje at vi liksom ble like overraska hver gang.

– Ligger skjerfet mitt på gulvet? kunne mamma si, mens hun kikka forundra opp på den stappfulle stumtjeneren.

Jeg sparka av meg skoene og hørte mamma romstere ute på kjøkkenet.

Fra rommet til Sanna kunne jeg høre musikk. Hun hørte alltid på musikk, uansett om hun blogga (hver dag) eller dusja (to ganger om dagen) eller gjorde lekser (sjelden).

– Hallo! ropte jeg og vrengte av meg jakka. – Hjemme!

Jeg slengte jakka opp på toppen av stumtjeneren. Den svaia så vidt; knirka truende fram og tilbake, før den heldigvis bestemte seg for å slå seg til ro.

Pappa kom ut fra badet med en avis under armen. Han smilte da han fikk øye på meg.

– Hei, Pym! Hva har du lært på skolen i dag?

Pappa spurte meg bestandig om det, og uansett hva jeg svarte, mente han det var flott.

– Om perspektiv, sa jeg. – Om å se ting fra en litt annen side.

– Så flott! sa pappa.

I dag så det virkelig ut som han mente det.

– Å se ting fra en litt annen side er en fantastisk lærdom å ta med seg! sa pappa.

Jeg nikka så vidt før jeg gikk inn på kjøkkenet. Mamma sto bøyd foran steikeovnen og lirka ut et brett med en litt for stekt ferdigpizza.

– Grandiosa? sa jeg. – Hurra!

Mamma satte brettet på benken der det allerede sto to ferdigstekte pizzaer.

– Travel dag, sa hun og kasta et misfornøyd blikk på pizzaene. – Skal ikke bli noen vane.

– Hvorfor ikke? sa jeg.

Sanna kom farende inn på kjøkkenet.

– Hvor er iPhonen min? sa hun.

– Kan du dekke bordet, Sanna? svarte mamma og begynte å skjære opp pizzaene.

Søstera mi lot som hun ikke hørte det med bordet, og satte to sinte øyne i meg.

– Pym? sa hun.

– Har ikke sett noen telefon, sa jeg, – men jeg tror mamma nettopp ba deg om noe.

Sanna ga meg et kort, kaldt blikk, så snudde hun seg og begynte å gå mot døra.

– Har du klart å miste den nye iPhonen din, eller? sa jeg høyt, så høyt at mamma måtte få det med seg.

Det gjorde hun heldigvis også.

– Sanna? sa mamma strengt. – Har du klart å miste den nye telefonen din?

– Nei, nei! sa Sanna og prøvde å se søt ut. – Jeg har bare lagt den på et lurt sted.

Mamma så vurderende på henne.

– Du vet at du skal ta godt vare på den telefonen, Sanna. Det var avtalen.

– Klart det! sa Sanna og smilte yndig mot mamma.

Mamma nikka og snudde seg mot pizzaen igjen.

Sanna geipa raskt til meg. Så forsvant hun mot stua.

– Sigmund! ropte hun. – Har du tatt telefonen min?

Det var så typisk søstera mi. Hvis hun hadde mista noe, gikk hun bestandig ut fra at det var noen andre som hadde tatt det.

– Pym, sa mamma. – Dekker du bordet?

Jeg tenkte at den jobben hadde hun allerede gitt bort til Sanna. Men jeg bestemte meg for å være greiere enn søstera mi.

– Med glede! sa jeg og åpna skapdørene der tallerkenene sto.

Pappa kom tuslende inn fra stua. Mamma lempa pizzabitene over på et fat mens hun kasta et blikk på han.

– Maten klar, sa hun. – Tar du på deg jobben med å samle troppene?

Sju og et halvt minutt seinere satt vi rundt kjøkkenbordet. Jeg hadde knust to glass da jeg dekka bordet, men det var ikke med vilje. Sanna hadde sparka til Sigmund fordi han erta henne, og det var absolutt med vilje. Og mamma hadde slått knyttneven i bordet og ropt at hvis vi ikke straks kom til ro, kunne vi bare glemme den Londonturen.

Da ble det stille.

I slutten av juni, rett etter at skolen var ferdig, skulle vi reise til London på sommerferie. Vi skulle bo på et fint hotell med utsikt mot Themsen.

I flere måneder hadde Sanna revet ut shoppingguider fra bladene sine, og hun gleda seg vilt til å se voksdokka av Rihanna på Madame Tussauds. Sigmund gleda seg mest til å gå på The British Museum hvor de visstnok hadde en kjempespennende utstilling om det gamle Egypt. Selv hadde jeg lest om Hamleys – verdens aller største lekebutikk der man for eksempel kunne støte på et fjernstyrt helikopter som svinsa rundt mellom de mange etasjene.

Vi hadde gleda oss og spart lommepenger i mange måneder.

Og å true med å avlyse turen var absolutt effektivt.

Sigmund lukka straks munnen. Sanna senka knyttneven, den hun hadde tenkt å smelle inn i Sigmund skulder.

– Nå skal vi kose oss, sa jeg og trakk stolen ut fra bordet, og uten å lage så mye som et pip.

Pizzaen smakte nydelig. Men stillheten varte ikke særlig lenge.

Egentlig var det pappas skyld.

Det var i hvert fall han som spurte Sigmund og Sanna om hvordan det hadde gått på skolen, og det var da bråket begynte igjen.

Det viste seg at alle elevene i åttende skulle lage en prosjektoppgave før sommeren.

Det var sånn de kalte det på ungdomsskolen: Prosjektoppgave.

Og en prosjektoppgave kunne visst være nesten hva som helst. Sigmund og Niels skulle skrive om de første menneskene på månen.

– Først tenkte vi på å lage noe på Berlinmuren, fortalte Sigmund og grabba til seg et nytt pizzastykke. – Eller om United eller om dødsstraff i Amerika. Men til slutt endte vi opp med månelandinga i 1969.

– Kjempespennende! nikka pappa og snudde seg mot Sanna. – Og hva skal du skrive om?

– Jeg skal ikke skrive, svarte Sanna. – Man kan nemlig gjøre det praktisk, også.

– Praktisk er bra, sa pappa. – Hva skal du lage?

Sanna fortalte at hun og Lotte og Yasmin skulle lage et jenteband. De skulle skrive en ny tekst på norsk til en låt av Rihanna, og før ferien skulle de framføre den for alle de andre åttendeklassingene.

– Så morsomt da, sa mamma.

– Patetisk vil jeg kalle det, mumla Sigmund.

Sanna løfta hånda og boksa knyttneven over bordet mot Sigmund. Uheldigvis satt jeg mellom dem, og hvis jeg ikke hadde dukka lynraskt, ville jeg garantert fått meg en blåveis.

– Hallo! ropte jeg. – Vold ved middagsbordet er ikke lov!

– Vi er ikke patetiske! sa Sanna og så rasende på Sigmund.

– Det er patetisk å kalle seg band når man ikke kan spille et eneste instrument, sa broren min.

– Selvfølgelig er dere ikke patetiske! sa pappa til Sanna. – Og hva skal bandet hete?

– Naturlig blond, svarte Sanna.

Sigmund lo en høy, falsk latter.

– Det var jo et artig navn, sa mamma.

– Artig? herma Sigmund og slo ut med hendene. – Dere kunne kalt dere hva som helst! Hva som helst i hele verden! Dere kunne kalt dere Bilfri-babes eller Den kinesiske mur eller Trippel toleranse. Og så velger dere Naturlig blond?!

– Hva er trippel toleranse? spurte jeg.

– Nå syns jeg vi skal snakke om noe koselig, sa mamma.

– Noen som vil høre hva jeg har gjort på jobb i dag? sa pappa og smilte optimistisk.

Litt vel optimistisk, spør du meg.

Faren min er egentlig svensk. Da han var tjuefem år eller noe sånn, var han på et seminar i Norge. Der møtte han mora mi. Du kan jo bare gjette hvordan det endte.

Faren min er dessuten bygningsingeniør.

En bygningsingeniør er en som er god til å bygge ut vassdrag, vite hvor det er smart å sette opp nye hus eller tegne digre betongkonstruksjoner.

Eller bygge broer.

Det er den biten faren min liker aller best. For det å bygge broer handler om mer enn å lage et framkomstmiddel fra A til B. Å bygge broer handler også om å knytte folk sammen. Gjøre fiender til venner. Sånne ting. Det påstår i hvert fall faren min.

Men selv om han syns det er toppen av lykke å snakke om bygningsingeniørting, er jo ikke alle andre enige i det.

– Hva skjer? sa pappa og slo ut med begge armene. – Er det virkelig ingen som vil høre om hva jeg har gjort på jobben i dag?

Ingen gadd å svare. Sanna retta pekefingeren med en knalloransje negl mot Sigmund og sa:

– Jeg syns faktisk synd på deg, Sigmund, fordi du er så mislykka.

– Men Sanna! sa mamma.

– Jeg mislykka? fnyste Sigmund – Det er du som er mislykka!

– Jeg trodde tvillinger alltid forsvarte hverandre og var på parti? sa jeg.

Sanna og Sigmund snudde seg mot meg helt på likt. De likna to figurer i en tegnefilm.

– Du er i hvert fall mislykka, sa Sanna.

– Ja! flira Sigmund. – Pym er bare sykt mislykka!

– To mot én, sa jeg. – Er ikke det litt vel feigt?

– Nå er det nok, sa pappa

– Nå er det mer enn nok! sa mamma. – Jeg gidder ikke stå og lage middag til en familie som bare krangler. Skjønner dere det?

– Ferdigpizza, mumla Sigmund. – Er det liksom middag?

Pappa smelte hendene i bordplata.

– Sluta! ropte han.

Når pappa ble veldig glad eller veldig sint, bytta han bestandig over til svensk.

– Ja, sluta, Sigmund, sa Sanna.

– Ikke herm etter faren din! freste mamma.

– Förlåt, mumla Sanna.

Da var det mammas tur til å slå hånda i bordet.

Jeg hadde aldri sett henne gjøre det før, ikke på den måten, ikke så hardt. Vannglassene våre letta fra bordplata, og lysestaken, som sto litt for langt ut på kanten av bordet, falt ned på gulvet. Heldigvis slokna lyset. En brann akkurat da ville nok blitt i meste laget.

– Nå er det nok! skreik mamma.

– Jeg sa jo unnskyld, sa Sanna. – Jeg sa förlåt. Er det bare pappa som får lov til å snakke svensk her, eller?

Men mamma hørte ikke. Nå var det plutselig mamma som så ut som en tegneseriefigur. En sånn rasende figur med svart sky over det ildrøde ansiktet. Det var nesten så jeg venta at det ville komme en røyksky ut av hvert øre også.

– Kom dere ut av kjøkkenet! ropte mamma. – Alle ut nå!

– Ikke jeg, vel? sa pappa.

– Ikke jeg, vel? sa jeg.

– UT! skreik mamma. – Alle! NÅ!

Den kvelden ble jeg liggende på senga inne på rommet mitt og høre hvordan de andre lista seg rundt i huset.

Sanna hadde skrevet UNNSKYLD! på en stor lapp og hengt den på døra inn til kjøkkenet der mamma hadde stengt seg inne. Sigmund hadde støvsugd hele kjelleren uten at noen hadde bedt han om det.

Selv lå jeg som nevnt inne på rommet mitt.

Og akkurat da, akkurat den kvelden mens jeg lå oppå senga, fant jeg svaret på spørsmålet.

Det spørsmålet som hadde gnagd meg hele veien hjem fra skolen. Det om hvorfor jeg ikke ville skrive en historie om familien min.

Vi var mislykka. Det var sånn det hang sammen. Rett og slett mislykka var vi.

Og jeg forsto at det ikke bare var krangler eller rot eller en overfylt stumtjener som gjorde oss så mislykka.

Det var verre enn som så.

Selv helt vanlige ting, som alle andre familier fiksa lett som bare det, strevde vi med.

Bare det å komme seg på ferie, for eksempel! Alle gangene vi hadde punktert eller kjørt feil eller blingsa på togbillettene og kommet til stasjonen en dag for seint.

Eller den gangen vi forsøkte å dra på familiefotografering. Vi lagde så mye kaos og støy at fotografen til slutt tryglet oss om å gå. Vi skulle få bildene gratis, sa han, om vi bare kom oss ut av studioet hans! (En uke seinere fikk vi bildene tilsendt i posten. De var selvfølgelig mislykka, de også.)

For ikke å snakke om den dagen i forfjor, da vi fant et brev i postkassa der det sto at blomsterbedene våre så «ALDELES MOTBYDELIGE» ut, med et krav om at vi måtte få orden på hagen vår «FORTERE ENN SVINT!». Brevet var undertegna med «anonym nabo», men Sigmund hadde sett den sure dama som bodde i huset i svingen, liste seg vekk fra postkassa vår kvelden før, så særlig anonymt var det egentlig ikke. (Nå hadde den sure dama heldigvis flytta, og blomsterbedene våre var nok like MOTBYDELIGE som de alltid hadde vært.)

Jeg satte meg langsomt opp i senga. Endelig forsto jeg det.

Familien min var rett og slett helt ubrukelig. Totalt mislykka. Og akkurat det var vel ikke noe man burde skrive en historie om, vel?

5

Advarsel: En kjempetrist historie fra virkeligheten (dessverre)

Mandag morgen var det Lukas sin tur til å lese familiehistorien sin.

Det var en fortelling fra for lenge siden, fra 1944 og andre verdenskrig da oldefaren til Lukas gjemte to jødiske ungdommer i kjelleren. De tyske nazistene som hadde okkupert Norge likte nemlig ikke folk som var jøder, derfor rømte mange av dem ut av landet. Eller de gjemte seg.

I flere måneder hadde oldefaren til Lukas holdt de jødiske ungdommene skjult i jordkjelleren under kjøkkengulvet. Bak glass med syltetøy og kasser med poteter satt de to i mørket, dag og natt, og venta på at det skulle bli fred.

Hver kveld trakk oldefaren til Lukas vekk filleryen som lå på kjøkkengulvet, og så åpna han kjellerlemmen. Og med et brett i hendene, fylt med brødskiver og melk eller kanskje noen rester fra middagen, lista han seg ned de knirkete trappetrinnene, ned til ungdommene, og han måtte være veldig forsiktig, for det var strengt forbudt å hjelpe jødene, og ingen måtte vite hva han dreiv på med.

Noen måtte likevel ha funnet ut av det og sladra. En mørk høstkveld kom soldatene og arresterte oldefaren. Heldigvis klarte de to ungdommene å rømme, og de kom seg i sikkerhet i en annen kjeller og der ble de i et halvt år til krigen var over og de endelig kunne komme ut i frisk luft og solskinn igjen.

Men oldefaren til Lukas ble sendt til en fangeleir i Tyskland. Han måtte jobbe og slite fra morgen til kveld, nesten uten mat, og så, bare uker før det ble fred og alle fangene ble sluppet fri, fikk han lungebetennelse. Og siden det verken var leger eller medisiner der i fangeleiren, ble han bare sykere og sykere, og til slutt var oldefaren til Lukas så dårlig at han døde.

Om det ikke hadde vært stille da Sofia leste, var det i hvert fall stille nå.

Det eneste man kunne høre i klasserommet, bortsett fra stemmen til Lukas, var Eline. Hun satt og snufsa, og av og til tørka hun øynene med ermet på den stripete genseren.

Jonas satt framoverlent. Han hadde øynene sperra opp, og innimellom blunka han raskt flere ganger, som om et lite insekt hadde kommet flygende forbi og slått seg ned rett på pupillen hans.

Bashar lå bøyd over pulten, helt stille og med ansiktet gjemt i hendene.

Og jeg, Pym Petterson som nesten aldri gråt, kjente hvordan noe este bak i halsen, som en bolledeig som var i ferd med å vokse seg altfor stor.

– Oldefaren min het Lukas, sa Lukas og så opp fra arket sitt. – Det var derfor jeg fikk det navnet. Til minne om han.

Det brant bak øyelokkene mine. Det vokste og verka bak i svelget. Jeg prøvde å se for meg noe fint: badestrender, London, en kurv med store og saftige moreller – men ingen av bildene klarte å feste seg, de sklei bare unna, og bolledeigen bak i halsen fortsatte å ese, nå var den så stor at den straks ville velte utover kanten.

Hilde reiste seg og gikk bort til Lukas.

– Vet du hva? sa hun. – Oldefaren din var en ekte helt. Ikke sant?

Lukas nikka, og så svelga han to ganger rett etter hverandre.

Eline lente seg fram over pulten sin og hulka høyt.

Alle så på henne.

– Jeg skjønner godt at du tenker på oldefaren din, sa Hilde.

– Ja! snufsa Eline. – Men jeg tenker på onkelen min, også!

– Onkelen din? sa Eline.

Eline nikka mange ganger. Øynene hennes var helt røde der det brukte å være hvitt.

– Han er tysk, sa Eline. – Men han er ikke slem i det hele tatt!

Hun begynte å grine igjen.

Da måtte Hilde si noe om at selv om det riktignok var tyskere som hadde okkupert Norge for over søtti år siden, betydde det ikke at tyskere var slemmere enn andre. Etterpå snakka vi litt om ting som var bra med Tyskland og om flinke folk som kom derfra.

– Manuel Neuer! sa Omar. – Han er verdens beste keeper. Han er tysk!

– Angela Merkel! sa Sofia.

– Claudia Schiffer! sa Julia. – Hun dødspene modellen. Hun er tysk og kjempegrei. Kusina mi har faktisk autografen hennes.

– Der ser dere, sa Hilde.

Hun smilte til Eline. Og nå grein ikke Eline lenger.

– Og så hun der tyske diskoskasteren! ropte Jonas. – Hva het hun igjen? Hun grisesterke, hun som kasta like langt som en mann!

– Mener du hun som faktisk var en mann? sa Syver.

– Uansett! sa Hilde høyt. – Uansett beviser dette at vi ikke skal dømme mennesker på bakgrunn av hvor de kommer fra. Ikke sant?

Alle nikka.

– Men på den annen side, fortsatte Hilde og snudde seg mot Lukas igjen. – Vi skal heller ikke glemme det som har skjedd.

Lukas nikka langsomt.

Det var blitt helt stille i klasserommet igjen. Bolledeigen bak i svelget mitt begynte å ese.

– Så nå syns jeg vi skal gi en skikkelig stor applaus, sa Hilde. – Både for Lukas som står her i dag og for gamle Lukas som ikke lenger lever, men som aldri, aldri vil bli glemt.

Jeg klappa så det svei i håndflatene. Og det gjorde nok de andre også, for det ble en sånn applaus som ikke ville slutte.

Selv etter at Lukas hadde vært bak i klasserommet og festa arket sitt på en av greinene, fortsatte vi å klappe. Og da det ringte ut, var det ingen som løp mot døra, slik vi brukte.

6

Om adopsjon, okkupasjon og om å ha ei rumpe midt i fjeset

Pappa sto på kjøkkenet og stekte fiskepinner da jeg kom hjem fra skolen den dagen.

– Hei, Pym! sa han og smilte. – Hva lærte du på skolen i dag?

Jeg hadde løpt hele veien hjem, og nå vrengte jeg av meg sekken og sank andpusten ned på en stol ved kjøkkenbordet der Sigmund satt og skrella gulrøtter.

Broren min kikka forundra på meg. Men jeg hadde ikke tid til å fortelle han om skoleoppgaven, om at jeg kanskje hadde fått en idé – en virkelig god idé. Jeg heiv etter pusten, kikka bort på pappa og spurte:

– Var noen av bestefedrene dine med i krigen?

De buskete øyenbrynene til pappa løfta seg flere centimeter oppover i panna hans.

– Hvilken krig?

– Krigen, vel! sa jeg.

– Vet du, sa pappa og pekte på meg med steikespaden. – Bare i dette øyeblikk foregår det mange hundre kriger rundt om i verden.

– Det er grusomt, sa jeg. – Men det var liksom den der krigen mot tyskerne jeg tenkte på. Den krigen her i Norge som kalles krigen.

Sigmund kikka opp på meg fra gulrøttene.

– Krigen varte bare noen få uker, sa han. – Resten var okkupasjon.

– Nettopp! sa pappa og retta steikespaden mot Sigmund. – Veldig godt poeng, Sigmund! Han smilte til Sigmund som gliste fornøyd tilbake, og jeg tenkte at det nesten var en liten sensasjon at de to var så enige om noe.

– Uansett, sa jeg. – Hva med bestefedrene dine? Oldefedrene mine!

– Hva med dem? sa pappa.

– Var de med i krigen? I den krigen?

– Bestefedrene mine var svenske, sa pappa.

– Hva så? sa jeg. – Heter det ikke verdenskrig?

Det freste høyt i panna. Pappa snudde seg tilbake mot ovnen og flytta litt på fiskepinnene.

– Sverige var ikke med, sa Sigmund.

– Hæ? sa jeg. – Var de ikke med?

Jeg kikka bort på ryggen til pappa. Der røyk den ideen.

– Visste du ikke det? sa Sigmund. – Visste du ikke at svenskene var en gjeng feiginger?

Pappa svingte seg rundt, så raskt at det sto en sky av smelta smør ut fra steikespaden. De var visst ikke så enige lenger nå, tenkte jeg, og så hvordan pappa heva steikespaden truende mot Sigmund.

– Sverige stälde seg helt och holdent nöjtrala! sa han.

– Bla, bla bla, sa Sigmund og tok fatt på en ny gulrot.

– Bla, bla, bla?! gjentok pappa. – Hva skal det bety?

– Jeg tror det skal bety at han ikke syns du har særlig gode poenger, sa jeg.

I det samme gikk det i ytterdøra.

– Hallo! ropte mamma muntert fra gangen.

Jeg kunne høre hvordan det knirka og peip i stumtjeneren der ute. Et øyeblikk seinere stakk hun hodet inn på kjøkkenet.

– Mm, sa mamma og snuste i lufta. – Hva lukter det her?

Ingen svarte.

Pappa flytta på fiskepinnene i panna. Sigmund dro gulrota hardt opp og ned langs rivjernet. Mammas øyne stansa på meg.

– Vi snakker om krigen, sa jeg.

– Krigen? sa mamma. – Hvorfor det?

Hun så fra den ene til den andre, men verken Sigmund, pappa eller jeg hadde noe godt svar å komme med.

– Da vet jeg om noe mye hyggeligere vi kan snakke om, smilte mamma og åpna veska si.

Hun rota fram mobilen og løfta den ivrig opp i lufta. – Helga Sun! Nå har vi fått bilde av henne!

Tante Unni og onkel Jan hadde venta i mange år på å få adoptere ei lita jente fra Kina. Og forrige uke hadde de endelig kunnet reise ned for å hente henne.

Helga Sun. Det var det de hadde bestemt seg for at hun skulle hete.

– De sendte dette bildet fra barnehjemmet nå i dag, sa mamma og bladde opp en melding på telefonen sin. – Neste uke kommer de hjem alle tre!

Hun snudde telefonen mot oss.

I fanget til tante Unni satt ei lita jente med stritt, svart hår og smale øyne. Hun lo med åpen munn og alt som fantes av tenner, var to bitte små, hvite prikker i underkjeven.

Jeg lente meg nærmere telefonen.

Helga Sun. Min nye kusine som snart ville komme til Norge. Dette var stas!

– Hvorfor snakket dere om krigen, gjentok mamma, da alle hadde fått sett lenge på bildet og mamma hadde lagt telefonen på benken.

– Hvilken krig? spurte jeg.

Mamma så forvirra på meg.

– Jeg syntes du sa dere snakket om krigen?

– Bare i dette øyeblikk foregår det faktisk mange hundre kriger rundt om i verden, sa jeg.

– Uff, sukka mamma.

– Pappa forteller om de svenske heltene i andre verdenskrig, sa Sigmund.

– Sluta! sa pappa.

– Visste du det, Pym, fortsatte broren min og så på meg. – Vi er halvt norske og halvt feige?

– Men Sigmund! sa mamma.

– Jeg er et selvstendig individ, sa Sigmund. – En fri sjel som mener det jeg vil.

– Helt fint, sa mamma, – men lar det seg kombinere med vanlig folkeskikk?

Sigmund snurpa leppene hardt sammen på midten.

Munnen hans så plutselig ut som et rumpehull. Jeg begynte å le, og jeg klarte ikke å stoppe.

De andre så på meg. Mamma la armene i kors foran brystet på den irriterte måten. Sigmund snurpa munnen enda mer, og da ble det selvfølgelig helt umulig å stoppe latteren.

– Kanskje du kan si hva som er så morsomt, Pym? spurte pappa.

Men det kunne jeg selvfølgelig ikke. Jeg hadde fått nok juling av broren min opp gjennom årene, og det kom garantert til å bli bråk om jeg fortalte at han hadde ei rumpe midt i fjeset.

– Bare en vits, hiksta jeg. – En dum vits jeg hørte på skolen i dag.

Mamma rista lett på hodet. Pappa løfta fiskepinnene over på et fat. Selv trakk jeg pusten langsomt innover og nedover mens jeg liksom forsøkte å svelge latteren.

Det gikk faktisk fint.

Eller: Det gikk faktisk fint helt til Sigmund åpna munnen.

– Barnerumpe, mumla han og så på meg som om jeg var verdens mest dustete skapning.

– Hva sa du nå? sa jeg.

– BarneRUMPE! gjentok Sigmund og snurpa sammen munnen til et rumpehull igjen.

Latteren velta fram i meg på nytt.

Jeg lo så fælt at jeg måtte krøke meg sammen på gulvet. Jeg lo så fælt at tårene begynte å renne, og hvis jeg ikke hadde pressa beina hardt sammen, er jeg redd for at jeg kunne ha tissa i buksa. Så fælt lo jeg!

Over meg sto Sigmund. Blikket hans var smalt. Munnen hans var et stramt og lyserødt rumpehull og jeg kneip øynene hardt sammen mens jeg hikstende håpa at latteren min snart ville slutte.

7

Om sladring, diktatur og en feig, gammel grandonkel med gnagsår

Og hvis du fremdeles lurer, så kan jeg love deg at latteren min slutta.

Resten av den kvelden ble lite å le av. Litt før klokka seks kom Sanna hjem, og da glemte jeg både rumpehullmunnen til Sigmund og all verdens kriger. For med Sanna ble det bråk, og for å være ærlig: Akkurat i dag var det nok litt min skyld.

Alt hadde begynt uka før, da Sanna hadde skrevet på bloggen sin at hun var «fanga i et diktatur uten stemmerett».

Det saken egentlig handla om, var at mamma hadde nekta henne den nyeste iPhonen da den gamle mobilen hennes gikk i stykker.

Mamma mente at Sanna ikke klarte å ta vare på tingene sine – og akkurat det hadde hun helt rett i. Sanna mista og glemte og rota vekk og ødela alt mulig. Den forrige telefonen hennes, for eksempel, hadde hun mista i badekaret (dessverre fylt med vann og såpeskum). At hun skulle få den nyeste iPhonen til mange tusen kroner, var selvfølgelig helt uaktuelt.

Men det mente ikke Sanna.

Alle vennene hennes hadde den nyeste iPhonen, påsto hun. Dessuten kunne hun legge til halvparten av det den kosta fra pengene hun hadde spart fra bursdagen sin.

Likevel sa mamma nei. Nei og atter nei.

Det hadde blitt et skikkelig leven. Mens de holdt på å krangle nede i kjellerstua, hadde jeg stått i trappa og smuglytta.

Eller, nei. Smuglytte var feil. Man måtte faktisk hatt hørselsvern eller være halvt døv for å unngå å få med seg det som skjedde.

– Alle andre har! sa Sanna.

– Kommer ikke på tale! sa mamma sint.

– Men jeg vil! ropte Sanna.

– Hør her! sa mamma, enda sintere. – Det er faktisk ikke du som bestemmer her!

Da løp Sanna inn på rommet sitt og hun smelte igjen døra så hardt at diplomet fra skikarusellen, som hang i glass og ramme inne på rommet mitt, falt ned fra veggen og ble knust.

Ti tunge skiturer med sludd og snø og blodsmak i munnen – nå lå beviset smadra utover gulvet uten at noen engang gadd å bry seg.

– Bruk støvsugeren, var det eneste pappa sa. – Bruk støvsugeren så du får opp alle glassbitene.

Hallo?!

Var det ikke noen som skulle få litt kjeft her?

Dagen etter hadde Sanna skrevet på bloggen sin at hun var fanga i et diktatur uten stemmerett. Da jeg leste det, hadde jeg gått rett til mamma og pappa.

De brukte ikke å lese bloggen hennes, men jeg hadde tenkt at det her måtte de faktisk vite om.

– For det første er det skikkelig dårlig gjort mot dere! sa jeg, og håpa at de skulle bli både lei seg og sinte. – For det andre er det misbruk av ordet diktatur!

Vi hadde akkurat hatt om demokrati og diktatur på skolen. Hilde hadde snakka om land der folk kom i fengsel selv om de ikke hadde gjort noe galt, om steder der folk for all del ikke måtte kritisere de som bestemte i landet, uansett hvor slemme eller egoistiske de var.

– Sanna skriver faktisk at dere er diktatorer, sa jeg til mamma og pappa. – Er det liksom greit?

For å være ærlig: Jeg var hundre prosent sikker på at Sanna kom til å få kjeft.

Og hvis du nå sitter og tenker at dette er sladring, eller at jeg må være et ondskapsfullt menneske fordi jeg faktisk vil at min egen søster skal få kjeft, skal du vite at jeg har fått så utrolig mye kjeft og juling av Sanna at hun faktisk fortjener å få litt tilbake. Det ville rett og slett bare være rettferdig om hun fikk litt kjeft, hadde jeg tenkt for meg selv.

Problemet var bare at hun ikke fikk kjeft. Hun fikk derimot den nyeste iPhonen – og penger til ny kjole!

Det hang selvfølgelig ikke på greip. Men det var akkurat det som skjedde.

Etter at jeg hadde fortalt mamma og pappa om hva Sanna hadde skrevet, gikk de inn på kontoret og lukka døra.

Når mamma og pappa gikk inn på kontoret og lukka døra, betydde det alvor. Og mens jeg rydda ut av oppvaskmaskinen inne på kjøkkenet (mest for å ha en grunn til å være på kjøkkenet, i nærheten av kontoret, og litt for å vise mamma og pappa at de i hvert fall hadde en datter som var utrolig grei), så jeg for meg hvordan de kom til å ta for seg Sanna. Kanskje ble det snakk om husarrest. Kanskje inndragelse av pc-en sånn at hun måtte ta en pause fra den teite bloggen.

Men da mamma og pappa kom ut fra kontoret den dagen, virka de merkelig rolige. De ropte Sanna opp til seg på kontoret, så lukka de døra igjen.

Jeg sto helt stille inne på kjøkkenet og lytta.

Hvor ble det av skrikinga?

Hvor ble det av kjefting og lyden av ting som ble kasta i gulvet?

Jeg lista meg mot døra og la øret mot nøkkelhullet.

– Det er viktig at du føler at du blir lytta til, hørte jeg pappas stemme si.

– Vi ønsker å oppdra deg til en selvstendig person, sa mamma.

Jeg hadde pressa øret enda nærmere nøkkelhullet. Dette måtte være feil! De skulle vel ikke snakke til henne på den måten?!

– Nå er det opp til deg å bevise at du kan ta vare på tingene dine, sa pappa. – Er det en utfordring du er villig til å ta?

Da Sanna hadde åpna døra noen minutter seinere, sto jeg fremdeles bøyd foran nøkkelhullet og smuglytta. Jeg hadde kasta meg ned på gulvet og latt som om jeg lette etter øredobben min – en utrolig dårlig unnskyldning, for etter at jeg fikk verk i det ene øredobbhullet i fjor, hadde jeg helt slutta å bruke noe i ørene.

Men Sanna ofra meg ikke så mye som et blikk.

Hun svinsa bare rett forbi på lette skritt mot trappa mens hun vifta fornøyd med en femhundrelapp mellom fingrene.

Og nå må du holde deg fast!

For i stedet for velfortjent kjeft hadde hun både blitt lovt en ny iPhone og (som om ikke dette var nok og egentlig altfor mye!) fått fem hundre kroner for å kjøpe seg ny kjole til sommeravslutninga på skolen. Hun som hadde skapet fullt av klær.

Hun som hadde fått ny kjole til 17. mai for under en måned siden.

Hun som hun hadde skrevet på bloggen at hun levde i et diktatur.

Hva skal man egentlig si om noe sånt?!

Allerede dagen etter hadde pappa og Sanna kommet hjem fra kjøpesenteret med en flunkende ny iPhone. Sanna strålte som en sol og la straks inn Rihannas A Girl like Me som ringetone. Så dansa hun rundt i stua med telefonen i hånda og påsto at hun aldri noensinne hadde vært lykkeligere.

Alt dette hadde altså hendt i forrige uke, og denne dagen, etter at vi hadde snakka om krigen og sett bilde av Helga Sun og etter at jeg hadde ledd av rumpehullmunnen til Sigmund og vi omsider hadde spist fiskepinnemiddag, kom Sanna hjem.

Hun hadde shoppa til skoleavslutninga, sa hun. Hva hun hadde shoppa, nevnte hun ikke. Og det var det visst heller ingen som var opptatt av.

Bortsett fra jeg.

Og hvis du tror jeg er veldig interessert i klær, eller at jeg var skikkelig spent på hva søstera mi skulle ha på seg på sommeravslutninga på skolen, så tar du selvfølgelig feil.

Da jeg spurte Sanna hva hun hadde brukt pengene på, mamma og pappas penger som egentlig var ment for noe helt annet (kanskje brød og melk eller lommepenger i London eller kanskje noe til meg) var det bare for å være sikker på at hun hadde brukt dem på noe ordentlig.

– Jeg har kjøpt et kjede, sa Sanna.

Hun satt på senga på rommet sitt og pakka ut ting fra handleposen.

– Et kjede? sa jeg. – Skulle du ikke kjøpe noe å ha på deg?

– Man kan ha på seg et kjede, sa Sanna.

Hun løfta fram en liten, gullfarga tøypose, og opp fra den posen trakk hun et langt smykke. Snora var i sølv, og nederst hang en stor, glinsende kule.

– Den er litt sånn Jackie Kennedy-aktig, sa Sanna. – Syns du ikke?

– Jackie hvem? sa jeg.

Sanna pekte mot oppslagstavla si som hang over skrivebordet. Tavla var dekt med bilder av pene damer med lekre kjoler og skinnende smykker i ørene.

– Hun var gift med den amerikanske presidenten, sa Sanna og pekte på ei mørkhåra dame i svart kjole og perleøredobber.

Sanna satte opp et kunstig smil og lente ansiktet inntil bildet av den pene dama.

– Syns du ikke vi likner?

– Egentlig ikke, sa jeg.

Sanna hørte ikke etter. Hun strakte seg etter kjedet og trædde det forsiktig over hodet.

– Se! sa hun. – Den ser nesten ut som en ekte diamant!

Hun løfta kula mellom fingrene og snudde forsiktig på den. Lyset fra kveldssola utenfra fikk kula til å glinse og blinke.

– Blir jo superlekkert når jeg skal opptre med bandet!

– Hvilket band? spurte jeg.

– Naturlig blond! svarte Sanna og smilte til seg selv i speilet.

Jeg gikk mot døra.

– Mamma! ropte jeg og lente hodet ut i gangen. – Sanna har kjøpt liksom-diamantkjede for pengene! Var det ikke meningen at hun skulle kjøpe en kjole?

Sånn begynte det.

Det var kanskje sladring. Men det var juks av Sanna også.

Og denne gangen ble mamma heldigvis sint.

Ikke sint nok, dessverre, jeg syns absolutt hun burde ha kjefta mer. Men i hvert fall såpass sint at hun snakka strengt.

– Hadde ikke vi en avtale om at de pengene skulle gå til en kjole til skoleavslutninga? spurte mamma.

– Jeg har kjøpt kjole, også! sa Sanna.

Hun fant fram en annen pose og trakk fram et bitte lite, svart tøystykke.

– Salg! smilte Sanna. – Kosta bare hundre kroner!

Mamma myste skeptisk mot kjolen, som knapt var større enn en vaskeklut.

– I så fall skylder du vel mamma og pappa fire hundre kroner, sa jeg.

Sanna rista på hodet, og pekte på den digre juksediamanten som hang rundt halsen.

– Dette er jo minst halve antrekket, sa hun.

Mamma trakk pusten på en måte som forklarte at hun var oppgitt.

– Fire hundre norske, blanke kroner på et tullete kjede? sa jeg. – Det blir jo helt feil!

Sanna så på meg. Det lynte i øynene hennes. Jeg tok et lite skritt bakover mot døra, men jeg kjente meg ganske trygg siden mamma også sto her.

– Ikke sant det blir feil, mamma? sa jeg.

– Jo, sa mamma. – Dette blir litt feil, Sanna.

– Ikke bare litt feil, sa jeg. – Veldig feil!

– Kom deg ut av rommet mitt, Pym! ropte Sanna.

– Faktisk så feil at det nesten er kriminelt, sa jeg.

Sanna knøt hendene sammen og brølte. Mamma strøyk hånda gjennom håret og så sliten ut.

– Det holder nå, Pym, sa hun. – Har ikke du noen lekser å gjøre?

Men jeg hadde ingen lekser. Leksene var for lengst gjort, det var bare denne oppgaven.

Før eller siden ville det bli min tur, men hva i all verden skulle jeg skrive om?

Jeg tok med meg skriveboka og la meg på senga inne på rommet mitt. Jeg kikka opp i taket og venta på at en knallgod idé skulle løsne og falle rett ned i hodet mitt.

Men ikke så mye som et støvkorn dryssa ned på meg.

Da pappa kom inn for å ønske meg god natt et par timer seinere, hadde fremdeles ingenting skjedd.

– Vet du, Pym, sa pappa og satte seg på sengekanten min. – Jeg kom til å tenke på at jeg faktisk hadde en grandonkel som meldte seg frivillig til den finske vinterkrigen.

Jeg retta meg opp i senga.

– Er det sant? Når da?

– Nittentrettini, sa pappa.

Jeg greip etter skriveboka som lå på nattbordet ved siden av meg.

– Var han kanskje en krigshelt? spurte jeg og bladde meg ivrig fram til en blank side i boka.

– Ikke akkurat, sa pappa og lo. – Han deserterte visst etter fjorten dager!

– Deser-hva for noe?

– Desertere betyr å rømme, sa pappa. – Stikke av.

– Men hvorfor stakk han? spurte jeg.

– Han frøys visst sånn på beina, sa pappa. – Og så hadde han fått noen vonde gnagsår.

Så han klarte å snike seg unna og dro rett hjem til mora si, og der gjemte han seg under dyna til krigen var over.

Pappa smilte mens han nikka mot skriveboka i fanget mitt. – Har du tenkt å skrive om det?

Jeg rista på hodet. En grandonkel som deserterte fra den finske vinterkrigen var ikke noe å skrive hjem om. Og i hvert fall ikke noe for en skoleoppgave.

– Tror ikke det, sa jeg, og lukka boka.

– Nei, nei, sa pappa, og reiste seg. – Du får i hvert fall sove godt!

Han klappa meg på hodet slik han pleide, og slokka lyset før han gikk ut.

8

Om gapende bjørnekjefter, allergier og kjoler som klør

Et par dager seinere henta mamma meg etter skolen. Vi skulle visstnok dra til et kjøpesenter for å finne en kjole jeg kunne ha på meg til sommeravslutninga på skolen.

– Jeg fikk jo ny kjole til 17. mai, sa jeg da vi svingte inn i parkeringshuset.

Det lå under selve senteret og åpningen likna kjeften til en diger bjørn som mer enn gjerne ville sluke i seg både bilen vår og oss.

– 17. mai i fjor, ja, sa mamma. – Den kjolen er altfor kort på ermene.

Jeg sukka så høyt jeg bare kunne. Mamma ga meg et blikk som liksom sa: Nå er du vanskelig! Så snudde hun hodet framover igjen og styrte oss videre inn i bjørnekjeften og nedover svelget og etasjene.

Hvis du også tenker at jeg er vanskelig, eller kanskje til og med bortskjemt, skal jeg fortelle deg én ting: Jeg er allergisk mot kjøpesentre.

Det er sant!

Selv om mamma bare fnyser når jeg prøver å forklare det for henne, og selv om det ikke kom opp et eneste treff den gangen jeg prøvde å google kjøpesenterallergi, er det faktisk helt sant.

Med en gang jeg kommer inn på et kjøpesenter, starter kløen. Mellom fingrene, bak på knærne, under fotsålene, ja, alle mulige steder der det er vanskelig å komme til.

Dessuten begynner det å gynge lett under beina, som om hele senteret er en båt. Og iblant, hvis det er mange mennesker der inne, begynner jeg å svette. Hodebunnen blir fuktig og inni håndflatene er det nesten helt seigt.

Akkurat sånn var det denne dagen, også. Vi hadde knapt kommet oss ut av heisen og inn til butikkene i første etasje, før det kom kasta på meg: kløe, gynging, en susing i hodet.

Mamma må ha lagt merke til hvordan det sto til med meg. Men i stedet for å ringe etter sykebil eller legge meg i stabilt sideleie eller i hvert fall spørre om jeg trengte noe kaldt og godt å drikke, trakk hun meg med seg mot rulletrappa og sa:

– Nå forsøker vi å få unna det her litt kjapt, okei?

Det var mens vi sto i den rulletrappa at jeg oppdaga at mamma hadde på seg to forskjellige sko.

Begge var heldigvis svarte, og de liknet kanskje litt, men det var ingen tvil; det var to forskjellige sko.

Den ene hadde glidelås på siden og var spiss foran. Den andre hadde rundere tupp og gikk mye høyere opp på leggen.

Jeg flytta blikket fra mammas sko og opp til ansiktet hennes. Håret lå flatt på den ene siden av hodet og sto bustete utover på den andre siden. Under øynene hadde hun lyseblå skygger.

Jeg hadde vært oppe for å tisse den natta, og da jeg kom ut fra doen, oppdaga jeg mamma på sofaen i kjellerstua. Hadde det ikke vært for tærne som stakk ut under ullteppet, ville jeg ikke skjønt at det lå et menneske der, for kroppen var skjult under teppet og hodet hennes var dekt av tre digre puter.

Jeg hadde lista meg bort til sofaen, og idet jeg løfta forsiktig på putene for å sjekke hvem som eide tærne, hadde mamma byksa opp. Jeg skvatt så fælt at jeg nesten besvimte.

– Er det stille? spurte mamma. – Har han gitt seg nå?

Hun stirra på meg med store, hovne øyne. På det ene kinnet var det et tydelig merke etter mønsteret på sofaen.

Jeg hadde sett på mamma og tenkt at hvis dette hadde vært en film, ville hun hatt rollen som den skikkelig skumle og gærne dama, hun som får alle i kinosalen til å skrike og miste popcorn ned på gulvet.

– Har han gitt seg nå? gjentok mamma. – Har han slutta å snorke?

Vi lytta. Alt var helt stille. Ikke en hund som bjeffa. Ikke en bil som tuta. Ikke en eneste lyd.

Mamma retta seg langsomt opp i sofaen. Et forsiktig smil vokste fram i ansiktet hennes.

Og så: et kjempesnork som flerra gjennom stillheten.

Et enormt, buldrende snork så høyt at det var vanskelig å fatte at det kom fra soverommet i etasjen over oss. Jeg ante virkelig ikke at pappa snorka så høyt.

Men det gjorde mamma.

– Jeg blir sprø! stønna hun. – Kan noen få han til å stoppe før jeg blir fullstendig sprø!

Om morgenen hadde pappa stekt arme riddere til frokost og nynna på en gammel Grand Prix-sang fra Sverige. Mens jeg sto ved kjøkkenbenken og smurte matpakke, fortalte han meg at han hadde sovet helt usedvanlig godt om natta. Og akkurat da han sa det, sovet helt usedvanlig godt, hadde mamma kommet inn på kjøkkenet.

Hun stansa i døråpningen og stirra på pappa uten å si noe. Håret hennes stritta til værs og det var akkurat som om det lyste ut av øynene hennes – lyste av noe jeg ikke helt kunne si hva var, men som garantert ikke var bra.

– God morgen! kvitra pappa og snudde seg mot mamma. – Har du sovet godt, min kjære?

Mammas øyne ble enda større og enda skumlere. Jeg plukka med meg matboksen og smatt ut døra, og hva mamma hadde svart pappa, turte jeg ikke engang å gjette på.

Og da hun litt seinere kledde på seg i gangen, og enten var så travel eller så trøtt at hun ikke la merke til at hun trakk på seg to forskjellige sko, hadde jeg allerede gått til skolen.

Men nå sto vi her, ved siden av hverandre i rulletrappa på kjøpesenteret. Mamma lente hodet bakover og lukka øynene mens hun gjespa, og jeg tenkte det var best ikke å si noe om de skoene hennes.

Og uansett hvor mye allergien herja i kroppen min, skulle jeg holde det ut og være grei.

Samarbeidsvillig som mamma kalte det. Kan dere ikke være litt samarbeidsvillige? kunne hun si, hvis hun syntes Sigmund eller Sanna eller jeg oppførte oss vanskelig.

Der og da, i rulletrappa på vei opp til kjolebutikkene, bestemte jeg meg for å være samarbeidsvillig. Hvis mamma absolutt ville kjøpe en kjole til meg, kunne hun vel få lov til det.

Selv om det egentlig var sløsing med penger.

Selv om jeg egentlig ikke hadde lyst på ny kjole.

Men vi trengte vel ikke gjøre det med en gang?

– Du mamma, sa jeg. – Når er det egentlig Helga Sun kommer til Norge?

– På tirsdag, svarte mamma.

– Du lover at jeg får bli med og treffe henne?

– Så klart! sa mamma. – Hun er jo kusina di.

Jeg nikka fornøyd og tok en liten pause før jeg fortsatte.

– Men da må vi jo ha med oss noe? sa jeg lett.

– Ha med oss noe? gjentok mamma.

– En gave, sa jeg. – Burde vi ikke kjøpe en gave til Helga Sun?

Mamma dunka knyttneven mot panna.

– Det hadde jeg helt glemt! sa hun. – Selvfølgelig må vi ha en gave!

Mamma fikk panna full av rynker og så bare enda mer sliten ut. Men jeg smilte fornøyd i smug.

Kanskje betydde en gave til Helga Sun at jeg slapp unna kjolemaset?

Dessverre slapp jeg ikke unna.

I babybutikken var det trangt og varmt med lang kø og masse folk. Allergien min eksploderte, og mens mamma fant fram til en rød fleecedress og en rosa tøygris, klamra jeg meg fast til en lekegrind og forsto at dette ikke var annet enn en slitsom og skikkelig ubehagelig utsettelse.

– Sånn! sa mamma, da hun endelig kunne legge pakkene ned i veska.

Hun var svett og rød i ansiktet og jeg lurte på hva hun ville tenke om håret sitt hvis hun skulle få øye på seg selv i et speil. Eller skoene, hvis hun kasta et blikk nedover. Men mamma hadde visst nok med å holde seg oppreist.

– Nå må vi se til å finne en kjole til deg! sukka hun.

Og så trakk hun meg med mot nærmeste klesbutikk.

– Altfor kort! sa jeg da mamma holdt fram den første.

– Altfor lang! sa jeg om den neste.

Og sånn fortsatte det.

Men kjolene var faktisk utrolig korte eller utrolig lange eller utrolig mønstrete eller utrolig kjedelige eller i et stoff som virka stikkete og varmt.

– Hvordan kan en kjole være stikkete? spurte mamma oppgitt.

– Hvordan kan en kjole ikke være stikkete? svarte jeg.

Og mens jeg fulgte etter henne inn i en ny klesbutikk, forsøkte jeg å få henne til å forstå hvor utrolig mye som faktisk kan stikke og stramme og gnage og klø på en kjole.

– Spisse sømmer! sa jeg. – Iskalde glidelåser! Harde knapper! Jeg syns det er kjemperart hvis du aldri har tenkt over det?

– Vet du hva jeg syns er kjemperart? sa mamma og begynte å bla seg gjennom et nytt stativ med kjoler. – Sanna lager bråk når hun ikke får klær. Og du lager bråk når du får klær.

– Bråk? sa jeg og slo hendene ut i lufta. – Lager jeg bråk?

Mamma ga meg et blikk som sa: Du lager bråk.

– Det er faktisk kjolene det er noe galt med! sa jeg.

Mamma trakk ut en rød- og grønnrutete kjole og holdt den spørrende mot meg. Den minna om en juledekorasjon.

Jeg rista på hodet. Mamma sukka høyt. Hun så virkelig trøtt ut.

Vær grei! sa jeg til meg selv. Vær samarbeidsvillig! Men jeg kunne jo ikke velge den kjolen, det var tross alt juni, ikke desember.

– Det er i hvert fall litt merkelig at to søstrer kan være så ulike, sa mamma og dytta juledekorasjonskjolen tilbake på stativet.

– Kanskje vi ikke er søstre? sa jeg. – Kanskje en av oss har en annen far!

– Tror ikke det, mumla mamma.

Hun snudde seg og begynte å lete på et nytt stativ ved inngangen inn til prøverommene.

– Men, tenk da! sa jeg og skyndte meg etter henne. – Tenk om jeg ble forbytta på sykehuset da jeg ble født! Tenk om jeg egentlig har en familie et helt annet sted i landet, eller i et annet land, og der bor det ei jente som er den egentlige Pym, en som er kjempeglad i å kjøpe klær og kjoler og som ikke skjønner hvorfor hun alltid føler seg så annerledes!

Jeg så spent på mamma og tenkte at hvis dette stemte, så ville jeg helt klart ha den mest spennende familiefortellinga i hele 6A.

– Vet du hva, Pym, sa mamma og snudde seg mot meg. – Nå tror jeg faktisk at vi drar hjem.

9

Om mødre som enten er veldig trøtte eller veldig våkne og en (slags) invitasjon

Det ble til at vi dro hjem. Men først ville mamma innom apoteket.

Hun marsjerte rett bort til disken, og med høy stemme ba hun om tre pakker med de aller beste øreproppene som fantes på markedet.

– Kan du finne noen som stenger ute absolutt alle lyder? sa mamma til mannen som sto der. – Inkludert snorking!

Mens den stakkars mannen begynte å lete i hyllene bak seg, tromma mamma fingrene hardt og utålmodig i disken. Jeg stilte meg et stykke unna, ved et stativ med tannbørster, og lot som om jeg ikke kjente henne

Akkurat idet jeg lente meg fram og liksom kikka interessert på ulike typer fluortabletter, landa det en hånd på skuldra mi.

Jeg snudde meg rundt og så rett opp på mora til Sofia.

Hvis mamma så ut som hun hadde sovet for lite den natta, så mora til Sofia ut som hun hadde sovet skikkelig lenge og godt. Håret bølga gult og glatt nedover ryggen, ansiktet var rolig og åpent og munnen smilte, rød av leppestift.

– Victoria! sa hun. – Står du her?

Mora til Sofia var den eneste i hele verden som kalte meg Victoria. Det hadde hendt at jeg glemte å svare når jeg var på besøk hjemme hos dem og mora spurte om Victoria ville ha mer mat.

– Ser på fluor, sa jeg. – Klarer ikke å bestemme meg for om jeg skal gå for banansmak eller peppermynte.

Mora til Sofia lo. Hun hadde veldig hvite tenner, men på en av dem var det en rød flekk av leppestift. Jeg bestemte meg for å gjøre som med skoene til mamma, å ikke si noe om det.

– Pym! ropte en høy stemme.

Jeg titta fram fra tannbørstestativet. Mamma sto ved kassa og så seg forvirra rundt, veivende på en pose full av ørepropper.

Jeg løfta hånda. Mamma fikk øye på meg, og så fikk hun øye på mora til Sofia. Antakelig så hun det samme som meg; de hvite tennene, det uthvilte ansiktet. Mamma strøyk en rask hånd gjennom bustehåret og kom mot oss. Jeg håpa at mora til Sofia ikke ville legge merke til det med skoene.

Det gjorde hun ikke.

I hvert fall sa hun ikke noe om det. De snakket litt om voksenting, om skolen vår og jobbene sine, og til slutt viste mora til Sofia fram hva hun hadde tenkt å kjøpe; en stor flaske med noe knallgrønt og flytende.

– Badeolje med lavendel! sa hun. – Jeg må bare anbefale den. Så utrolig avslappende!

Hun holdt flaska fram mot mamma så hun kunne lese på etiketten.

– Ja, det kunne vært noe, sukka mamma. – Her går det mest i ørepropper.

Og så fortalte hun om hvordan nettene var hjemme hos oss. Om hvordan pappa snorka. Om at hun holdt på å bli fullstendig sprø.

– Men han må jo opereres! utbrøt mora til Sofia.

– Opereres? sa mamma. – Hva mener du?

Da fortalte mora til Sofia om hvor ille faren til Sofia hadde snorka før, og om hvor bra det hadde blitt etter at han tok en snorkeoperasjon.

– Det var som å få en helt ny mann, sa mora til Sofia lavt og la en hånd på mammas skulder.

Neglene hennes var malt røde. Buksene hun hadde på seg var stramme og lyse, og jeg kom til å tenke på historien om da Sofia ble født, om vannet som hadde fossa ned mellom buksebeina til mora. Antakelig var det noen andre bukser. Eller kanskje sånn fostervann forsvant lett i vask?

– Snorkeoperasjon, altså, sa mamma. – Tusen takk for tipset!

Hun så plutselig litt mer våken ut. Mora til Sofia snudde seg mot meg og smilte.

– Altfor lenge siden jeg har sett deg, sa hun. – Du må komme og besøke oss en dag det passer.

– Passer i morgen, sa jeg.

– Men Pym! sa mamma.

Mora til Sofia lo. Men mamma ble rødflekkete i kinnene. Hun var alltid så opptatt av at vi ikke skulle invitere oss selv noe sted.

– Det var faktisk hun som inviterte, sa jeg og pekte på mora til Sofia.

– Visst var det det, smilte mora til Sofia. – I morgen passer kjempefint. Liker du ovnsbakt laks?

10

Om vitser, sitronvann og om hva som kan skje når småunger skal slutte med bleie (Nå er du advart!)

Alt var mye bedre hjemme hos Sofia.

Egentlig var det litt rart, for de hadde det ikke så veldig forskjellig fra oss.

Huset deres var cirka like stort som vårt. I gangen deres hang det altfor mange jakker på knaggene. Gamle aviser lå i en stabel i stua, og i trappa lå det leker som noen sikkert hadde glemt å rydde vekk.

Men selv om det var mye hos Sofia som minna om hvordan det var hjemme hos oss, var alt likevel bedre hos dem. Det handla om sånne små ting som gjorde at alt virka mer spennende.

Navnet på middagene, for eksempel.

Når man så på det de serverte, likna det på noe mamma eller pappa kunne ha lagd (på en god dag). Rosa laksebiter som lå i en form og grønnsaker ved siden av. Men hjemme hos oss het det bare fisk. Kanskje laks, men som oftest bare fisk. Fisk og grønnsaker. Hos Sofia, derimot, hørtes det mye lekrere ut.

– Sender du den ovnsbakte laksen? spurte faren til Sofia.

– Noen som vil ha mer smørdampet brokkoli? spurte mora til Sofia.

I likhet med oss drakk de vann til maten, men i deres vannmugge var det ikke bare vann.

Sammen med små isbitfigurer formet som hjerter, fløt det sitronskiver og noen grønne blader som smakte veldig sterkt men som så skikkelig lekre ut.

Faren til Sofia fortalte morsomme vitser mens vi spiste. Akkurat det gjorde pappa også, særlig hvis vi hadde besøk, men det var som regel pinlige vitser uten poeng. Vitsene til faren til Sofia hadde nesten bestandig et poeng, og jeg syntes det var rart at ikke Sofia lo.

– Okei, nå har jeg en gåte til deg, Pym! sa faren til Sofia og pekte på meg med gaffelen. – Hva er det som går og går og ikke kommer til døra?

Faren til Sofia så spent på meg.

– Pappa! sukka Sofia.

– Klokka, kanskje? sa jeg.

– Nei! ropte faren til Sofia og svingte med gaffelen. – Det er en svenske som har gått seg vill i stua!

Faren til Sofia lo høyt. Jeg lo også. Sofia gjemte ansiktet i hendene.

– Pinlig! stønna hun.

– Ikke pinlig, bare morsom! svarte faren og smilte fornøyd.

– Har du glemt at faren til Pym er svensk? sa mora til Sofia.

Faren slutta straks å smile.

– Det gjør ikke noe, sa jeg. – Pappa forteller også sånne vitser. Men da handler det om nordmenn.

– Vitser om nordmenn? sa faren til Sofia og lot som om han var skikkelig sjokkert. – Så utrolig frekt?!

Mora til Sofia sendte rundt formen med den ovnsbakte laksen en gang til, men den hadde allerede gått rundt to ganger, og selv om det smakte kjempegodt, var det ingen som orka mer.

Faren til Sofia skjøv stolen litt ut fra bordet og la begge hendene på magen sin.

– Takk for mat og drikke! Oppvasken tar jeg ikke! sa han.

– Å jo da, Per Christian! smilte mora til Sofia. – Det gjør du.

Hjemme hos Sofia var det dessuten småsøstre. En hel liten flokk av små jenter som krøyp eller krabba eller løp rundt. Akkurat det var utrolig slitsomt, mente Sofia, som himla irritert med øynene hvis en av småsøstrene for eksempel mista en potetbit på gulvet.

Jeg syntes småsøstre var supert. Og det beste av alt: Siden de var små, var det plutselig vi som var de store.

Etter at vi hadde hjulpet til med å rydde av bordet, gikk Sofia og jeg opp på rommet som hun delte med den eldste av småsøstrene. Det var et stort rom med køyeseng på den ene veggen.

– Ligger du øverst eller nederst? spurte jeg.

– Øverst så klart! sa Sofia. – Det er best å ligge øverst. Og den som er eldst får lov til å bestemme.

– Hvorfor det? sa jeg.

– Hvorfor hva? sa Sofia.

– Hvorfor er det alltid den som er eldst som skal få lov til å bestemme?

Jeg tenkte på Sanna og meg. Selv om vi ikke delte rom, var det ikke akkurat noen tvil om hvem som bestemte.

Sofia heiste på skuldrene så det lange håret krøyp oppover ryggen.

– Sånn er det bare, sa hun og lukka døra igjen etter oss.

Når Sofia hadde besøk, måtte lillesøstera hun delte rom med leke et annet sted, enten i stua eller inne hos de andre søstrene. Sånn var regelen: Selv om man ikke hadde eget rom, skulle man få være i fred når man hadde besøk.

– Hva har du lyst til å gjøre? spurte Sofia.

Jeg så meg rundt i rommet.

Under vinduet sto en lang hylle med flere kurver. Jeg gikk bort dit og trakk ut en kurv. Den var stappfull av lego. Jeg trakk ut neste kurv. Oppi lå masse Pet shop – små kattefigurer i alle mulige varianter. Katter på rullebrett og sykkel, katter med minitrillekofferter og hårbørster. Jeg hadde ingen sånne figurer selv, men Minda, kusina mi på åtte år, hadde fått mange til jul, og tidlig om morgenen på første juledag, mens de andre sov, hadde vi sittet i pysjene våre og lekt.

– Åh! sa jeg. – Så mange Pet shop du har!

Sofia blåste luft ut gjennom nesa.

– Det der er ikke mine!

– Er de ikke?

– Mine ting ligger i kurvene der, sa hun å pekte. – Til venstre.

– Å, sa jeg.

– Pet shop er barnslig, sa Sofia.

– Enig, sa jeg. – Kjempebarnslig.

Jeg la de små figurene ned i kurven igjen og dytta den inn i hylla, litt hardt, sånn for å vise at jeg ikke fort nok kunne bli kvitt de teite kattene.

– Hva har du lyst til å gjøre? gjentok Sofia.

Jeg heiste på skuldrene.

– Jeg har lyst til å snakke, sa Sofia og slengte seg ned i den knallrøde saccosekken sin.

Hun så på meg og smilte. Det glitra lurt i øynene hennes. Jeg heiste på skuldrene. Jeg kunne vel godt være med på å snakke.

– Visste du at et hårstrå kan bære 3 kilo? sa jeg.

– Ja, sa Sofia. – Du har sagt det før.

– Eller at maten bare bruker 7 sekunder fra munnen og ned i magen?

– Jeg har lyst til å snakke om gutter, sa Sofia.

Det ble til at vi tegna og spilte musikk og innimellom snakka Sofia om guttene på skolene. Hun sa at hun syntes Bashar hadde de fineste øynene på hele skolen. Og at Lukas var den kjekkeste.

– Tenk på den historien om oldefaren hans, sa jeg.

Sofia nikka alvorlig.

– Det er det tristeste jeg noensinne har hørt, sa hun.

En stund ble vi sittende helt stille og bare se ut i lufta, og jeg skal vedde på at Sofia tenkte på det samme som jeg. Den stakkars oldefaren som var så grei å hjelpe andre, han som aldri, aldri skulle bli glemt.

– Hvordan går det forresten med den brutale historien din? spurte Sofia.

– Brutale hva da? sa jeg.

– Sa du ikke at du skrev på noe som ble brutalt? sa Sofia.

– Sa jeg det?

– Ja! sa Sofia. – Og morsomt og litt trist. Hva skriver du egentlig om?

Sofia så på meg. Jeg kjente hvordan det begynte å klø mellom fingrene. Det var akkurat som om det gynga litt også, og dette kunne ikke stemme. Jeg kunne vel ikke få kjøpesenterallergi her hos Sofia?

– Fortell, da! sa Sofia og så nysgjerrig på meg.

Jeg gnei hendene raskt mot hverandre. Så rista jeg på hodet.

– Det er så spennende og så hemmelig at jeg faktisk ikke kan snakke om det med noen, hviska jeg. – Ikke før jeg har lest det høyt i klassen.

Sofias øyne ble store og runde.

– Er det så hemmelig?

Jeg nikka langsomt.

Sofia retta seg opp. Det rasla i saccosekken under henne.

– Men er det noe som har skjedd på ordentlig? hviska hun. – Er det noe sant?

– Klart det! sa jeg. – Så sant som det er sagt!

– Jeg er så spent! sa Sofia. – Kan du ikke si noe?

Hun lente hodet mot den ene skuldra og så ut som om hun nesten dirra av spenning.

Men hva skulle jeg svare?

Jeg som ikke ante hva jeg skulle skrive!

– Bare bitte litt? hviska Sofia. – Bare til meg?

Heldigvis ble jeg redda av mora hennes. Mora til Sofia stakk hodet inn på rommet og forklarte at hun skulle på pilates og at faren til Sofia måtte en rask tur og hente noe han hadde glemt på jobben.

– Småsøstrene må være her inne imens, sa hun.

– Nei! sa Sofia.

– Det er bare snakk om et kvarter! sa mora.

– Jeg har faktisk besøk! sa Sofia.

– Det er ikke noe å diskutere, sa mora, og trakk en rød treningshettejakke over hodet.

Så velta de inn, alle småsøstrene. De løp bort til hylla og trakk ut kurvene med leker, og Sofia kunnet ikke annet enn å riste på hodet og la det skje.

– Sorry, Pym, sukka hun.

– Det går bra, sa jeg.

– Sikker? sa Sofia.

– Pet shop! ropte en av småsøstrene og fant fram kurven med de små figurene. De andre søstrene jubla og plukka straks opp hver sine figurer. En av dem fant fram en liten, svart katt med hjelm og moped og rakte den til meg.

– Den kan du få låne! sa hun.

Sofia forsøkte å forklare at vi var elleve år, elleve og et halvt, faktisk! Altfor store til å drive med sånne barnslige greier. Men småsøstrene hørte ikke, de bare delte ut figurene, og plutselig var vi langt inne i en lek, både Sofia, jeg og søstrene.

Da faren kom tilbake fra jobben, og stakk hodet inn for å si at nå kunne vi få være aleine om vi ville, var det akkurat som om Sofia ikke hørte han. Jeg sa ikke noe, jeg heller.

I stedet løfta jeg katten min opp på den knøttlille motorsykkelen, og spurte:

– Hvem vil være med oss på landtur?

– Jeg! ropte alle småsøstrene i kor.

– Jeg! ropte Sofia og holdt katten sin opp i været.

Så gjorde vi det. Dro på landtur og piknik med minikattene våre. Da mora til Sofia kom hjem fra treninga, holdt vi på ennå. Og da mamma ringte for å spørre om når jeg hadde tenkt meg hjem, var jeg så inne i leken at jeg svarte med et langt mjau.

Vi ga oss ikke før den nest minste søstera tissa på gulvet.

Ja, du hørte dessverre riktig: tissa på gulvet!

Den nest minste søstera øvde nemlig på å slutte med bleie, og om kvelden fikk hun gå uten. Men av og til gikk det galt.

– Oi, sa den nest minste søstera og pekte på tisset som rant nedover de røde strømpebukselårene og til slutt lagde en liten dam på gulvet rett ved føttene til Sofia.

– ÆSJ! hylte Sofia.

Akkurat da var det litt greit å dra hjem.

Og jeg tenkte at selv om Sanna kunne være en skikkelig brutal og kjip søster, var det i hvert fall en fordel at hun for lengst var ferdig med å bruke bleier.

11

Om myggstikk, menn på månen og pestbefengte tapere

Dagen etter leste Meles en historie om bestemora si i Etiopia. Hun var visstnok ei kjempetjukk og kjempemorsom dame som kunne lage høye prompelyder ved å klemme en hånd inn i armhulen og som lagde verdens beste injera – et slags etiopisk brød som så ut som en pannekake.

Dagen etter det igjen delte Hilde ut en lapp med invitasjon til skoleavslutninga i 6A. «Husk å ta med en kake!» sto det nederst på lappen.

Etterpå leste Eline om familien sin som brukte å dra på kanotur om sommerne og overnatte i telt på små øyer. Av og til var det helt enormt med mygg der, fortalte Eline, og som bevis hadde hun med et bilde fra en kanotur i forfjor. Det viste ryggen til stebroren hennes, helt dekt av myggstikk. Tjuetre stykker, faktisk, om man telte nøye.

– Hvem vil i morgen? spurte Hilde da Eline hadde festa historien sin på treet bakerst i klasserommet.

Jeg bøyde meg fram over pulten min. Jeg kikka i pennalet mitt, og mens jeg gravde blant penner og tusjer og viskelær og lot som om jeg lette etter noe jeg bare ikke klarte å finne, var det akkurat som om jeg kunne kjenne at blikket til Hilde hadde stansa på meg.

– Please, a, Hilde! sa Omar på plassen rett foran meg. Pliiis!?

Hånda hans strakte seg høyt i været og fingrene vifta utålmodig. Hilde kunne ikke annet enn å velge han.

Vi slutta tidlig den dagen, og til min overraskelse var døra ulåst da jeg kom hjem.

Jakka til Sigmund lå slengt på gulvet i gangen og nede fra rommet hans kunne jeg høre en kjent melodi. Sigmund satt på senga si og spilte på mobilen. Han hadde lasta ned et nytt zombiespill og var blitt helt hekta.

– Skulker du? sa jeg og satte meg i fotenden av senga hans.

Sigmund svarte ikke. Han stirra på telefonen mens han dro tommelen over displayet.

– Dritt! stønna Sigmund. – Drittspill!

Sigmund var utrolig dårlig på nesten alle spill.

Det rare var at det ikke virka som om han hadde skjønt det selv. Og jeg hadde i hvert fall ingen planer om å fortelle han det.

Sigmund stønna igjen og slengte telefonen fra seg på skrivebordet. Så snudde han seg og fikk øye på meg.

– Hva gjør du på mitt rom, din bakterie? snerra han.

Jeg lot som om jeg ikke la merke til at han prøvde å fornærme meg.

– Hvorfor er du hjemme så tidlig? spurte jeg.

– Vi fikk fri de to siste timene, sa Sigmund. – For å jobbe med prosjektoppgaven.

Han gjespa høyt og la seg bakover på senga. Antakelig hadde han sittet oppe til seint på natt og spilt Zombiespillet. Jeg skjønte ikke at han ikke bare kunne innse hvor dårlig han var, og skaffe seg en annen hobby.

– Skulle ikke du skrive sammen med Niels? sa jeg.

– Han kommer hit klokka to, svarte Sigmund. – Måtte bare til frisøren først.

Jeg så for meg Niels. Niels med det store, gule, strittende håret. Han hadde sikkert ikke vondt av å klippe seg.

– Apollo 11, sa Sigmund og nikka mot pc-en på skrivepulten.

Hele skjermen var dekt av et svart-hvitt fotografi av to menn i romdrakter. Det var et sånt bilde jeg var sikker på at jeg hadde sett før, selv om jeg ikke kunne huske hvor eller når.

– Månelandinga i 1969, fortsatte Sigmund. – Det er en vanvittig spennende historie!

Jeg stirra på bildet på skjermen, og det var som om noe begynte å murre og klø inni meg. Det kunne minne litt om kjøpesenterallergien, bare på en deilig måte.

Og plutselig innså jeg: Kanskje Sigmund kunne hjelpe meg!?

Broren min var riktignok ordblind, og helt ubrukelig til å stave. Men akkurat å skrive oppgaven skulle jeg klare selv. Problemet var hva jeg skulle skrive om.

Men Sigmund hadde levd to år lenger enn meg. Og han, som gikk rundt og visste alt mulig rart, burde jo vite mer om familien vår enn det jeg gjorde?

Sigmund retta seg opp i senga og lente seg nærmere pc-skjermen.

Jeg så på han.

Hva hvis broren min visste om noe virkelig spennende? En vanvittig historie om familien vår som var så drøy at den knapt tålte dagens lys. Det ville garantert gjøre suksess i klasserommet!

– Onkelen til Niels har autografen til Edwin Aldrin, sa Sigmund og nikka mot skjermen.

– Hvem? sa jeg.

– Nettopp! sa Sigmund.

– Nettopp, hva da? sa jeg.

Sigmund snudde seg mot meg.

– Har du hørt om Neil Armstrong?

– Var ikke det første mann på månen? svarte jeg.

– Stemmer, sa Sigmund. – Og Edwin Aldrin var den andre mannen på månen.

– Å, sa jeg.

– Tenk så kjipt, Pym, sa Sigmund. – Alle husker hvem som var først. Men ingen husker han som kom etterpå!

Jeg kikka bort på pc-skjermen. To menn i lyse romdrakter med en slags glasskuppel rundt hodet, millioner av mil borte fra jorda.

Broren min hadde rett – det var helt klart en spennende historie! Spørsmålet var bare hvordan jeg skulle klare å finne på noe interessant.

Jeg kikka på klokka. To minutter på to. Snart kom Niels og da ville alt bli annerledes. Selv om broren min var grei nå, visste jeg at han ville kaste meg ut av rommet sitt straks Niels dukka opp.

– Du Sigmund? sa jeg med skikkelig hyggelig stemme. – Kanskje du kan hjelpe meg med noe, du som er så innmari smart?

Sigmund flira.

– Innmari smart? gjentok han.

– Du er jo det! sa jeg. – Du er jo en av de aller smarteste i hele åttende, er du ikke?

Akkurat det hadde jeg ingen grunn til å påstå. Bortsett fra Sanna og Sigmund og noen av vennene deres, kjente jeg ingen som gikk i åttende. Men Sigmund heiste bare på skuldrene og det fornøyde gliset hans fortalte at jeg hadde sagt noe lurt.

– Stemmer vel det, sa han. – Hva trenger du hjelp til, da?

– Vet du om en spennende historie i familien vår? spurte jeg.

– Hæ? sa Sigmund.

– Et eller annet spennende som har skjedd, sa jeg. – Enten noe fra gamle dager før vi ble født, eller noe annet spennende som har skjedd med oss, noe fra virkeligheten?

Sigmund så lenge på meg uten å si noe.

– Du skal ha noe spennende? sa han. – Fra vår familie?

Jeg nikka og hørte selv hvor håpløst det virka.

– Kan det være noe overnaturlig? spurte Sigmund.

– Helst ikke.

– Det må ha skjedd sånn på ordentlig?

Jeg nikka igjen. Sigmund rista oppgitt på hodet.

– Men hvordan kan det bli spennende da?

Han hørtes akkurat ut som meg.

Og nå måtte jeg høres ut som Hilde og si et eller annet om at alle hadde noe spennende ved familien sin og livene sine, at det liksom bare handla om å se det hele fra et litt nytt sted.

Men så langt kom jeg ikke, for akkurat da ringte det på døra.

– Det er Niels, sa Sigmund. – Stikk, ditt virus!

Jeg visste at det ikke nytta å protestere. Noen var på vei inn, det betydde at jeg var på vei ut.

Det ringte på igjen.

– Kom inn! brølte Sigmund.

Han gadd ikke å se på meg engang, løfta bare hånda og knipsa fingrene mot meg i lufta, som om jeg var et ekkelt insekt han ville ha vekk.

Motvillig reiste jeg meg fra senga.

På skjermen på skrivepulten sto fremdeles den første mannen på månen. Og litt bak han sto den andre.

– Forresten, sa jeg. – Hvem var egentlig tredje mann på månen?

– Tredje mann? sa Sigmund.

– Ja, sa jeg. – Noen må jo ha vært nummer tre, også?

Sigmund heiste på skuldrene.

– Har aldri hørt snakk om det.

– Nei? sa jeg.

Skrittene til Niels hørtes på gulvet over oss.

– Stikk nå, din basill! sa Sigmund. – Og ta med deg døra.

Jeg forsto at samtalen vår var over, og gjorde som han sa.

I trappa opp til stua støtte jeg på Niels. Han var kledd i en rødstripete genser og luktet friskt av sjampo. Men det store, strittende, gule håret hans var ikke blitt kort. I stedet hadde han fått hodet fullt av krøller.

– Oi, sa jeg, og stansa midt mellom to trappetrinn. – Har du tatt permanent?

Niels ble like rød som genseren sin.

– Syns det? sa han.

Jeg lot som jeg tenkte meg om.

– Kanskje litt, sa jeg.

Niels tok seg til håret. Jeg prøvde å smile så hyggelig jeg kunne. Jeg hadde god trening nå, etter et kvarter inne på rommet til broren min.

I det samme ble døra til Sigmunds rom revet opp der nede bak meg.

– Din pestbefengte taper! ropte Sigmund. – Sa jeg ikke at du skulle dra deg vekk?

Niels kvakk til og sperra opp øynene.

– Ta det med ro, mumla jeg. – Det er visst jeg som er taperen her.

Så fortsatte jeg opp trappa.

Og hvis du tror at jeg var lei meg for det broren min hadde sagt, tar du feil. Faktisk var jeg glad.

For utrolig, men helt sant: Jeg hadde fått en knallgod idé.

12

Om en knallgod idé, og er egentlig det å låne uten å spørre det samme som å stjele?

Neste morgen, da det ringte inn til første time, lå det en stor, brun konvolutt på kateteret til Hilde. Inne i konvolutten lå det fire håndskrevne ark, og på forsiden av konvolutten sto det med røde, store bokstaver:

PYM PETTERSONS FAMILIEHISTORIE

Jeg hadde sittet oppe nesten hele natta. Og selv om jeg knapt hadde sovet, fantes jeg ikke trøtt.

Jeg hadde vært på nettet og sett på bilder av den amerikanske presidenten Kennedy og den pene kona hans. Jeg hadde tenkt så hardt at det nesten begynte å knake inne i skallen min. Og ikke minst: Jeg hadde skrevet!

Det hadde gått som en drøm. Som en skikkelig bra drøm. Dette måtte være det aller beste jeg noensinne hadde skrevet.

Litt før klokka ett hadde jeg lista meg inn på kjøkkenet og henta meg en brødskive.

Litt før klokka to hadde det begynt å regne. En jevn tromming mot rutene som var fin å høre på og som ga enda bedre flyt i skrivinga.

Litt før klokka tre hadde døra fra mamma og pappas soverom blitt revet opp. Jeg skyndte meg å slokke lampa på skrivebordet og kasta meg ned under dyna i tilfelle noen skulle kikke inn døra.

Det var mamma som hadde stått opp. Men hun hadde visst ikke dratt seg opp av senga for å sjekke om jeg, eller noen av de andre barna hennes, sov.

Fra soverommet deres kunne jeg høre en buldrende snorking. Det lød som en blanding av hærpa eksospotte, støvsuger og falsk tuba. Det var virkelig ille – og det var tydelig at selv ikke tre pakker med markedets beste ørepropper kunne holde bråket ute.

Mamma smelte hardt igjen døra inn til soverommet. Jeg lå musestille under dyna og lytta til skrittene hennes ned trappa, og først da jeg hørte at hun la seg på sofaen i kjellerstua, hadde jeg våga meg opp fra senga igjen og tilbake til skrivebordet.

Hilde så overraska fra konvolutten på kateteret og opp på meg.

– Har du alt skrevet historien din, Pym?

Jeg nikka så ivrig at jeg nesten fikk kink i nakken.

– Så flott! sa Hilde.

Jeg nikka igjen, litt mer forsiktig nå, og tenkte at flott var et altfor lite ord.

– Jeg kan godt lese nå! sa jeg og strakte hånda mot konvolutten.

Men Hilde var raskere. Hun skjøv den store konvolutten til kanten av kateteret og bretta mattebøkene ut over bordet.

– Norsk er uansett ikke før i neste time, sa hun. – Nå skal vi ha matte.

Jeg vurderte å protestere.

Historien min var så fantastisk bra, at det å snu litt rundt timeplanen bare ville vært naturlig.

Men jeg bestemte meg for å være grei. Grei og samarbeidsvillig.

Det var akkurat som om jeg kunne kjenne at dette ville bli en helt perfekt dag. Derfor heiste jeg bare lett på skuldrene og gikk og fant plassen min bak Omar.

Så ble det ganging og deling med store tall i stedet.

– Når vi ganger et tall med hundre, kan vi bare flytte de to nullene i hundre over til tallet vi ganger med, sa Hilde og viste på tavla.

Blikket mitt sklei mot vinduet. Skyene på himmelen var store og mørke og regnet plaska fremdeles mot bakken. Men det var greit for meg.

Det var bare to uker igjen til skolen slutta, og allerede nå kunne jeg kjenne hvordan den deilige, kriblende sommerferiefølelsen hadde begynt å smyge seg inn i kroppen. Jordbær, tenkte jeg. Varm sand mellom tærne. Og ikke minst: London, London. London!

– Og her, fortsatte Hildes stemme et sted langt borte fra. – Her ser dere at når jeg ganger med tusen, så flytter jeg over tre nuller!

Litt før klokka fire den natta hadde jeg lista meg ut av rommet mitt. I kjellerstua lå mamma som en urørlig skygge under puter og pledd på sofaen. Jeg hadde sneket meg forbi henne, forbi døra inn til Sigmunds rom, og så, til slutt, stansa jeg opp foran døra inn til Sanna.

Det knirka svakt i hengslene da jeg skjøv opp døra.

Sanna lå på ryggen og sov. Pusten hennes var jevn og stille, og sammen med regnet som tromma mot rutene, var lyden av pusten hennes alt som kunne høres.

Jeg hadde blitt stående i døra inn til rommet hennes i flere minutter.

Var dette egentlig en lur plan?

Til slutt hadde jeg bestemt meg. Selvfølgelig var dette en lur plan! sa jeg til meg selv. Den lureste planen på lenge! Så trakk jeg pusten og lista meg inn i rommet.

Først kunne jeg ikke finne smykket. Et øyeblikk hadde jeg blitt redd for at den perfekte ideen min ville gå rett i vasken. Så, etter å ha kikka i smykkeskrinet og lett på nattbordet og på det hvite sminkebordet ved vinduet, trakk jeg til slutt ut den øverste skuffen i skrivebordet.

Og framfor å finne viskelærrusk og binderser og tusjer og sånne ting man vanligvis finner i en skrivebordsskuff, så jeg rett ned på skatten: den lille gullposen.

Hjertet hamra under ribbeina mine, så høyt at jeg var redd lyden ville vekke Sanna. Forsiktig løfta jeg opp posen, åpna den og kikka nedi.

Og der lå det. Smykket som nesten var en diamant, som nesten var helt likt det som Jackie Kennedy hadde hatt på seg.

Okei, jeg kan godt innrømme at jeg følte meg litt som en tyv.

Men som jeg hadde sagt til meg selv mens jeg forsiktig skjøv gullposen ned i lomma på hettejakka mi: Dette handler jo ikke om å stjele! Dette handler om å låne. Og det er jo noe helt annet enn å stjele, ikke sant?

Idet jeg lukka skrivebordsskuffen hadde Sanna plutselig grynta til.

Jeg ble stående helt urørlig i flere sekunder, halvt bøyd fram mot skrivebordet, så stille at jeg knapt turte å puste. Det kjentes som om hjertet mitt hadde hengt seg opp midt mellom to slag.

Så hadde Sanna velta seg over på siden og mumla noe uforståelig i drømme før hun sov videre.

– Da skal vi se litt på deling med store tall, sa Hilde oppe ved tavla. – Er det noen som kan gi meg et tips hvis jeg ønsker å dele et tall med tusen?

Jonas og Salima rakte hendene i været.

Min hånd var for tung. Og hodet mitt for fullt til at det var plass til noe som helst der inne. I hvert fall ikke matte.

Og mens jeg svelga unna en gjesp, kikka jeg for sikkerhets skyld ned i ytterlomma på sekken.

Gullposen var på plass.

Og på kateteret til Hilde lå konvolutten med historien.

Jeg smilte for meg selv. Alt lå til rette for Pym Pettersons familiehistorie.

13

Pym Pettersons familiehistorie (1. forsøk) (Så kan dere jo se hvordan det gikk …)

Har du noen gang hørt om en mann som heter Jack Petterson? Hvis ikke skal jeg fortelle hvem han var. Jack Petterson var den tredje mannen på månen. Men ikke bare det. Han var også oldefaren min.

Jack Petterson vokste opp i Amerika som yngst av fem brødre og fem søstre. Fra han var cirka elleve og et halvt år drømte han om å dra til månen. Folk bare lo da han fortalte det. På den tida da Jack var gutt, hadde det ennå ikke vært en levende sjel der oppe på månen.

«Ha, ha!» sa folk og flira. «Skal du liksom til månen?» Så flira de enda mer og gikk sin vei. Jack sto igjen med klumpen i halsen. Ofte gråt han seg i søvn.

Men så skjedde det. Jack var blitt voksen. Og NASA hadde bestemt at de ville prøve å sende folk til månen i en rakett som het Apollo 11. Det var skikkelig risikabelt. Til nå hadde ingen mennesker eller dyr kommet levende fra sånne forsøk. Likevel var det mange som meldte seg da NASA søkte folk. NASA hadde hengt opp lapper på butikker og busser og bensinstasjoner. «ER DU DEN VI TRENGER?» sto det i store bokstaver.

En av dem som så en sånn lapp, var Jack Petterson. Og han tenkte: Dette er min store sjanse! Han fikk haik med en bonde til New York der NASA holdt til. Utenfor bygningen var det mange hundre meter med kø av menn og noen damer som ville det samme som han.

Jack ble så nervøs at han begynte å svette inni hendene. Heldigvis turte han å gå inn den store døra. Etter å ha venta i over sju timer, var det hans tur. Han måtte stille seg på en scene. Svære lyskastere lyste rett i øynene hans så han ble blenda. «Hva heter du?» spurte folka fra NASA. «Jack Petterson,» sa Jack Petterson med skjelvende stemme. «Og hvorfor bør nettopp du få bli med til månen?» Jack Petterson svelga og svetta i hendene. Men heldigvis hadde han gode svar og enda bedre triks.

For det første hadde oldefaren min gode gener. Som sønn av en svensk bokser og ei amerikansk dame med svart belte i judo og flere medaljer i synkronsvømming, hadde Jack Petterson fått de beste genene rett i blodet.

Dessuten var han et slangemenneske. En av de fem søstrene hans hadde en hamster, og Jack hadde øvd seg på å få plass i det lille buret til hamsteren. Og var det én ting NASA var opptatt av, så var det at de som skulle ut med Apollo 11, kunne sitte trangt.

I tillegg hadde han utvikla en utrolig egenskap, nemlig å kunne holde seg (altså: ikke tisse eller bæsje, for å si det rett ut) på minst tre dager. Det var veldig praktisk, for i verdensrommet er det ikke akkurat så mange doer.

Jack ble valgt ut av NASA og sånn ble han den tredje mannen på månen. Det var enda morsommere enn han hadde forestilt seg. Selv om det kanskje ikke var så innmari mye å finne på der oppe på månen, var det gøy likevel. På månen fantes det ikke tyngdekraft, og når Jack Petterson hoppa, tok det flere sekunder før han dalte mot bakken.

Etter turen til månen ble Jack så populær at han måtte ha hemmelig telefonnummer, ellers ringte det damer og menn til alle døgnets tider, og det syntes ikke oldemora mi var noe gøy. Hvor enn han gikk måtte han skrive autografer. Han ble så berømt etter turen til månen at han fikk hilse på presidenten i Amerika, John F. Kennedy, og den kjempepene kona hans, Jackie. Hun likte han så godt at hun ga han et kjempefint smykke, et kjede med en stor kule av ekte diamanter.

Etter noen år flytta Jack Petterson til Sverige sammen med kona si. Han fikk en sønn som var bestefaren min. Så fikk han en sønnesønn som var faren min.

Jeg syns det er dumt at jeg aldri fikk møte oldefaren min. Men det er veldig gøy å tenke på at han var den tredje mannen som satt beinet sitt på månen. SLUTT

14

Om sannhet, blubbete brødre og et fryktelig uhell

Sofia kom springende etter meg i korridoren på vei ut til friminuttet.

– Er det din historie i dag? spurte hun andpusten.

Jeg stansa og gliste bredt.

– Jepsipepsi!

Sofia så på meg mens hun begynte å trekke på seg regnjakka. Det hølja ned utenfor, men uansett om det skulle begynne å lyne og tordne eller til og med komme en tornado farende forbi, ville ikke det kunne ødelegge det gode humøret mitt.

– Var det ikke Omar som skulle lese? sa Sofia.

– Omar? sa jeg.

Sofia dytta det lange, gule håret inn under kragen på jakka.

– Hilde avtalte jo med Omar at han skulle være neste ut, sa hun. – Husker du ikke det?

Omar hadde jeg helt glemt.

Skulle Omar ødelegge den perfekte dagen min?

Ikke snakk om!

– Da er vi nok to, sa jeg lett. – Det går jo fint an at to leser?

Det hørtes ikke så dumt ut. Hvorfor i all verden skulle ikke to kunne lese?

Sofia heiste på skuldrene og trakk glidelåsen helt opp til haka. Så fortsatte vi mot døra.

Regnet rant nedover rutene, og i skuret ved hovedinngangen sto de fleste fra klassen klemt sammen under taket.

– Hva handler historien din om? spurte Sofia.

Lukas snudde seg mot meg.

– Er det du som skal lese i dag? sa han overraska.

– Omar og jeg, sa jeg.

Jeg kasta et blikk rundt meg, men Omar var ikke å se. Kanskje han var så nervøs at han måtte løpe på do før han kunne stå foran klassen.

Selv fantes jeg ikke nervøs. Jeg bare gleda meg.

Jeg hadde bestemt meg for å lese sakte, sånn at de andre fikk med seg alt. Og der hvor det var ekstra spennende skulle jeg lese enda litt saktere, og liksom pine dem som hørte på.

Kom igjen, Pym! ville de tenke. Les fortere! Les mer! Vi skjelver av spenning!

– Hva handler historien din om? gjentok Sofia.

Hun kikka på meg under hetta på regnjakka. Ved siden av henne sto Lukas. Han kikka også på meg. Og ved siden av der igjen; Meles og Syver og Eline og alle de andre. De kikka på meg alle sammen, spente og forventningsfulle, og jeg kjente hvordan gliset vokste fram i ansiktet mitt.

– Ikke for å skryte eller noe, sa jeg, – men jeg tror faktisk jeg har den mest spennende historien av alle.

Jonas stirra på meg med åpen munn. Julia dro lipglossen fram og tilbake over leppene uten å slippe meg med blikket.

Ingen sa noe. Alt som hørtes var lyden av regndråper som smalt mot taket av skuret, og latteren fra småungene i første som lekte borte ved huskene. Jeg lukka øynene, lente hodet bakover og trakk i den friske, fuktige lufta. Og da jeg åpnet øynene igjen, var det til den deilige lyden av klokka som ringte for å fortelle at en ny time skulle begynne.

Omar sto oppstilt ved kateteret da jeg kom inn i klasserommet.

Hvis jeg skal være ærlig, så ble jeg litt sur for akkurat det. Selv om Hilde hadde avtalt at Omar skulle lese i dag, kunne hun fint ha latt meg gå foran.

Men så slo det meg at Hilde tross alt ikke kunne vite hvor bra historien min var. Dessuten kom jeg til å tenke på noe pappa hadde sagt en gang. Om stigning i programmet.

Det var i fjor, da farfar fylte søtti år, og pappa skulle holde tale. Han hadde sittet seint oppe mange kvelder for å skrive på den talen. Men da vi kom til selskapet, viste det seg at tante Anna, som var kjempegod til å skrive og fikk nesten alt mulig til å rime, også skulle holde tale. Under middagen, da jeg sneik meg ut på kjøkkenet for å hente mer brus, hørte jeg mamma og pappa snakke lavt sammen i gangen.

– Jeg er nødt til å holde talen min før Anna! hviska pappa. – Hvis ikke virker den så dårlig. Hvis ikke blir det ingen stigning i programmet!

Det hadde blitt til at pappa holdt tale først. Og det hadde nok vært lurt. For selv om alle klappa ganske mye da han var ferdig, var det mye mer latter og applaus da tante Anna holdt sin tale.

Og antakelig var det det samme her, tenkte jeg, da jeg slo meg ned ved pulten min. Hvis Omar skulle komme etter meg og den utrolig spennende historien min, kunne han rett og slett bli skikkelig lei seg. Det ville i hvert fall ikke bli noen stigning i programmet.

Omar hadde lagd en adjektivhistorie om familien sin. Det ble en ganske morsom fortelling, men jeg syntes de andre lo altfor mye.

Okei, så er det litt komisk å høre om blubbete brødre, et bæsjebrunt hus, en snørrspisende mamma og en diarésprutende sommerferie. Men så gøy er det heller ikke, er det vel?

Da alle endelig var ferdige med å le, og Omar hadde vært bak i klasserommet og hengt opp historien sin på en av greinene, reiste Hilde seg og gikk mot tavla.

– Det passet veldig bra at du hadde en adjektivhistorie, Omar, sa hun. – For i norsken i dag, skal vi nemlig snakke om adjektiv og om adverb.

Så greip hun etter krittet og begynte å skrive noe på tavla.

Jeg sperra opp øynene. Jeg trakk hardt i ørene for å sjekke at de ikke hadde lukka seg.

Så jeg riktig? Hørte jeg rett?

– Som vi nettopp så i familiefortellinga til Omar, så gir adjektivet en beskrivelse av substantivet, sa Hilde.

Konvolutten min lå fremdeles på kateteret foran henne – kunne hun ha glemt meg?

– … mens adverbet, fortsatte Hilde, – det er en beskrivelse av verbet.

Da rakk heldigvis Sofia opp hånda.

– Skal ikke Pym lese? spurte hun.

Hilde så på Sofia. Så så hun på meg. Og så så hun på konvolutten foran seg.

– Jeg tror faktisk det, sa Hilde langsomt, – at det holder med en historie i dag.

Den timen skjedde noe som aldri hadde hendt meg før.

Jeg sovna.

Faktisk har jeg sovna ganske mange rare steder. For eksempel i bilen (ikke så rart, kanskje), på toget, under bringebærbuskene i hagen til mormor og besten (dumt hvis du er allergisk mot løvetann), på restaurant, på en trampoline, i ballrommet på Danskebåten (anbefales!), i badekaret (anbefales ikke, men som du sikkert skjønner, overlevde jeg).

Men på skolen hadde jeg aldri sovna.

Kanskje var det sånn at da jeg forsto at jeg ikke skulle lese, at den perfekte dagen kanskje ikke kom til å bli helt sånn som jeg hadde sett for meg, kanskje var det sånn at trøttheten da bare kom veltende på som et høljregn?

I hvert fall sovna jeg. Med ansiktet mot bordplata, godt skjult av den brede ryggen til Omar, forsvant jeg inn i en tåkete og liksom seig søvn. Da det ringte ut, drømte jeg at Sanna sto over meg i senga med åpen munn. Det så ut som hun skreik, men lyden som kom ut av munnen hennes, hørtes akkurat ut som en skoleklokke.

Det var en skoleklokke.

Jeg for sammen og retta meg opp. Og jeg håpa at ingen hadde lagt merke til hva jeg hadde drevet med. Eller lagt merke til sikkelet som måtte ha rent ut fra munnviken og som nå hadde klistra seg fast på det ene kinnet.

Jeg dro hånda raskt over munnen. Så reiste jeg meg og fulgte etter alle ryggene som var på vei mot døra og et nytt friminutt.

Da kom det.

– Pym! sa Hilde.

Jeg stansa og snudde meg sakte rundt. Ved tavla sto Hilde. Hun hadde armene i kors foran seg på brystet og ansiktet var helt alvorlig.

– Hva er det? sa jeg og prøvde å sette opp et smil.

Bak meg forsvant de siste ut døra. Nå var det bare Hilde og meg igjen. Hvorfor så hun på meg på den måten? Kunne hun ha sett at jeg sov?

– Kan jeg få to minutter med deg? spurte Hilde.

Jeg nikka og tenkte på hva jeg skulle si.

Hvis jeg fortalte om snorkinga til pappa, og lot som om den holdt meg våken også, slapp jeg nok å få kjeft. For det er tross alt ikke barnas skyld at de er trøtte hvis det er de voksne som holder dem våkne, er det vel?

– Kjære Pym, sa Hilde.

Og så løfta hun opp den store, brune konvolutten fra kateteret.

Det var da jeg forsto det. At det var oppgaven hun ville snakke om.

– To minutter burde vel gå, sa jeg og smilte.

Jeg tenkte at hvis hun skulle rekke å skryte ferdig på to minutter, måtte hun snakke skikkelig fort.

– Hva er det her? sa Hilde og dunka konvolutten mot den ene håndflata si.

– En familiehistorie, så klart, svarte jeg. – Oldefaren min. Tredjemann på månen, tenk på det!

Jeg smilte. Jeg var ikke det minste trøtt lenger.

– Men kjære Pym, sa Hilde. – Poenget er jo at du skal skrive en historie som er sann!

– Den er sann! sa jeg. – Har du noensinne hørt om tredjemann på månen, kanskje?

Hilde rista på hodet.

– Nemlig! sa jeg. – Og det kunne faktisk hende det var oldefaren min.

– Det kunne det, Pym, sa hun. – Men saken er vel at det ikke var sånn?

Hilde så meg rett inn i øynene. Da huska jeg plutselig på hva jeg hadde i sekken.

– Vent! ropte jeg. – Jeg har bevis!

Jeg snudde meg rundt, byksa bakover radene med stoler og pulter, fant sekken min som sto halvveis under pulten, trakk den fram, smatt hånda ned i ytterlomma, greip tak i gullposen, trakk den opp, åpna den, stakk hånda nedi, kjente den kalde kula rundt fingrene, dro den ut, og så …

Den store, runde diamanten hang ikke lenger i kjedet. I stedet lå den løs i hånda mi.

– Å nei! stønna jeg. – Jackie Kennedys kjede!

Hilde trakk pusten langsomt.

– Det er kjempeflott at du har fantasi, Pym, sa hun. – Men denne oppgaven skal være noe annet!

Jeg klarte ikke å si noe. Halsen kjentes så trang at selv om noen hadde retta en pistol mot hodet mitt og sagt svelg! så ville jeg ikke klart det.

– Da skriver du noe nytt, ikke sant? sa Hilde. – Noe sant og virkelig. Er vi enige om det?

Stemmen hennes hørtes ut som den kom langt borte fra. Jeg kunne ikke annet enn å nikke.

Og mens støvlettene til Hilde klapret mot døra og ut i korridoren, stirra jeg på kula i hånda mi.

Kula som hadde falt av kjedet. Kula, som for litt siden hadde hengt i en tynn tråd av sølv. Og jeg visste om noe annet som hang i en tynn tråd nå.

Livet mitt.

Det var i stor, stor fare, så snart Sanna fikk vite hva jeg hadde gjort.

15

Om urettferdighet, lettelse og om å få en klissvåt hestehale rett i fjeset

Den dagen satte jeg ny rekord i være klissvåt.

Selv om regnet hølja ned, gikk jeg i sneglefart hjemover fra skolen. Regnjakka hadde jeg glemt igjen i gymgarderoben, paraply brukte jeg aldri og den surklende lyden fra de gjennomvåte joggeskoene mine fortalte at det kunne ha vært lurt å ha på støvler.

Ytterdøra var låst.

Jeg satte sekken på trappa, og da jeg bøyde meg fram for å plukke fram nøkkelen fra lomma på sekken, smalt den klissvåte hestehalen rett inn i fjeset mitt.

Hvordan kunne jeg ha innbilt meg at dette skulle bli en perfekt dag?

Akkurat nå var det vanskelig å huske.

Og dessverre var det mange timer igjen av dagen. Snart ville Sanna komme hjem, og stakkars meg da!

Jeg gikk rett inn på badet og vrengte av meg alle klærne. De klaska tungt mot badegulvet. Jeg trakk ut den brune hårstrikken fra hestehalen og trædde den inn på håndleddet.

Så føna jeg håret. Jeg brukte aldri gjøre det, håret mitt ble altfor brusete og stort hvis jeg føna det, men i dag var håret klissvått, jeg var nødt.

Og mens jeg stor der og blåste håret digert og tørt, kom jeg til å tenke på en gang jeg var fire år og Sanna, som da var seks, fant saksa og klippa av en stor tjafs av panneluggen min – bare fordi hun ikke likte at jeg hadde så lyst og fint hår.

Varmen fra hårføneren brant mot hodebunnen. Og jeg tenkte: Hvis Sanna kunne gjøre noe så ondskapsfullt da hun var seks år, hva kunne hun ikke komme til å stelle i stand nå som hun var nesten fjorten?

Midt på kjøkkenbordet lå en gul lapp med mammas rablete bokstaver:

Hei, Pym!

Pappa hos legen (snorking). Sigmund på fotball (kamp).Sanna er med Lotte til Yasmin (øving med Naturlig blond). Jeg har dratt bort til Unni og Jan (Helga Sun).

Grandiosa i fryseren!

Klem, mamma

Det første jeg tenkte var: Yess! Pizza!

Jeg hadde ikke spist siden frokost. Etter det som hadde skjedd i norsken, hadde jeg ikke engang orka å åpne matboksen min, men nå kunne jeg kjenne hvor sulten jeg var.

Det andre jeg tenkte var: Urettferdig!

Hadde det ikke vært mitt forslag, kanskje, at vi skulle kjøpe gave til Helga Sun? Og hadde ikke mamma sagt at jeg skulle få være med og treffe den nye kusina mi straks de var hjemme?

Nå hadde hun altså dratt dit uten meg. Var ikke det egentlig dårlig gjort?

Og så, før jeg rakk å fundere mer over det, falt den tredje tanken ned i hodet mitt. Og det var dette: Jippi!

En utrolig lettelse. Som om jeg når som helst kunne ta av fra gulvet med kurs mot for eksempel verdensrommet.

Sanna var borte!

– Takk! ropte jeg og løfta hendene mot taket. – Takk, takk, takk!

Hvem jeg egentlig takka, er ikke godt å si, men det var heller ikke så farlig. Sanna var sammen med Lotte og Yasmin, og selv om de helt sikkert skulle øve, var de ikke her. Og når Sanna ikke var her, ville hun jo heller ikke oppdage det ødelagte smykket!

Jeg krølla sammen lappen fra mamma og gikk ut i gangen. I speilet ved vinduet kunne jeg se meg selv. Håret bruste stort og idiotisk ut fra hodet, men munnen min var et bredt smil.

Sanna var borte og nå gjaldt det å utnytte tida!

Det knirka under meg da jeg lista meg ned trappa mot kjelleren.

Egentlig var det bare tull å liste seg. Jeg var tross alt hjemme aleine.

Men blodet pumpa hardt rundt i kroppen. Og inni hånda, som holdt gullposen med det ødelagte smykket, kribla det lett.

Huset vårt var merkelig stille. Vanligvis var det alltid lyder der. Stemmer eller skritt eller musikk fra radioen eller latter fra tv-en eller noen som skreik eller kjefta. Men ikke nå.

Jeg for sammen da det knirka til under føttene mine igjen. Så var jeg nede av trappa, nå var det bare siste etappe.

Døra til Sannas rom var lukket, men heldigvis ikke låst. I fjor, etter at Sigmund hadde vært inne og smuglest på pc-en hennes, hadde Sanna hatt en periode hvor hun låste døra si. Pappa hadde vært rasende og snakket om brannsikkerhet, og Sanna hadde blitt sur og sagt at om det begynte å brenne, kunne hun jo bare hoppe ut av vinduet.

Heldigvis hadde hun slutta å låse etter en stund, og nå skjøv jeg døra forsiktig opp.

Lukta av parfyme slo imot meg. Rommet lå i halvmørke, for Sanna hadde ikke brydd seg med å trekke fra gardinene. Gulvet var dekt av hauger med klær og sko og skjerf og vesker – så mange ting at det sikkert kunne fylt opp en hel butikk.

Jeg tråkka forsiktig innover i rommet, over gulvet og helt bort til skrivebordet.

Skuffen gled opp uten en lyd.

Forsiktig la jeg gullposen tilbake. Jeg kikka ikke oppi den, la bare posen forsiktig på plass, for jeg tenkte: Hvis jeg ikke ser etter, kanskje smykket da er like helt?

Mirakler skjedde jo hele tida, det kunne man høre om på tv eller lese om i avisa. Så hvorfor skulle det ikke kunne skje noe overnaturlig og merkelig akkurat med dette smykket akkurat i dag?

Raskt lukka jeg skuffen.

Alt hadde gått etter planen. Nå var det bare å rusle opp igjen, varme meg pizza og slappe av til mamma og pappa kom hjem. For selv om Sanna sikkert kom til å oppdage alt, var det jo ikke sikkert at hun forsto at det var meg? Og hvis hun kom til å forstå det, var det i hvert fall best for meg at mamma og pappa var hjemme.

Jeg retta meg opp og kjente hvordan skuldrene liksom falt ned på plass igjen. Denne dagen ville nok ikke kunne kalles perfekt. Men kanskje det som var igjen av den kunne bli okei?

Jeg smilte for meg selv og skulle til å balansere tilbake over haugen med klær.

Det var da jeg hørte den.

En trillende latter.

Jeg kvakk til og kikka mot døra. Men latteren kunne umulig komme fra tv-stua. Verken tv-en eller radioen sto på.

Noen lo igjen. Jeg sto helt stille og lytta.

En munter jentelatter. Rett utenfor?

Jeg snudde meg mot vinduet. Var det der latteren kom fra? Forsiktig smøyg jeg meg helt bort til vinduet, løfta på gardina og kikka ut.

De gikk side om side.

Under hver sin store, fargerike paraply kom de gående. Lotte til venstre, Yasmin til høyre, og i midten Sanna.

De svingte på paraplyene og svingte på håret, og nå tok de av fra veien og postkassene og styrte rett mot huset vårt.

Det var akkurat som en usynlig hånd tok tak rundt brystet mitt og klemte til. All lufta ble pressa ut. Det var nesten så jeg kunne høre lyden av ribbein som knuste og smuldret opp til knokkelstøv.

Et øyeblikk ble jeg stående helt stiv.

Så rista jeg meg løs og storma over gulvet mot døra.

16

Om løk, lus og om å gjemme en saks i fryseren

Jeg rakk akkurat å kaste meg inn på kjøkkenet før det gikk i ytterdøra.

Fra der jeg sto, mellom kjøleskapet og steikeovnen, kunne jeg ikke se ut i gangen, men jeg kunne høre.

Og det jeg hørte var latter. Sanna sa et eller annet som fikk de to andre til å le, og jeg tenkte at godt humør i hvert fall var et bra utgangspunkt.

– Hallo? ropte Sanna. – Noen hjemme?

Et øyeblikk tenkte jeg på å gjemme meg. Skulle jeg smette inn under bordet, for eksempel? Presse meg inn mellom hyllene i matskapet?

Det hørtes ikke så smart ut. Særlig ikke hvis Sanna fant meg. Like godt å hoppe i det, tenkte jeg. Så åpna jeg kjøleskapet og dro ut pizzaen.

Sanna og de to venninnene hadde hengt fra seg de våte jakkene på stumtjeneren og sto bøyd i gangen og vippa av seg skoene da jeg kom ut fra kjøkkenet.

– Hei, jenter! sa jeg og smilte så pent jeg bare kunne. – Noen som er sultne, eller?

Jeg holdt fram pizzaen. Mamma visste selvfølgelig ikke at Sanna skulle ha med seg to venninner hjem, og en pizza ville bli lite hvis fire skulle dele. Men jeg kunne si at jeg hadde spist, og heller ta en brødskive i smug. Sult var noe av det siste som bekymra meg akkurat nå.

Sanna kikka opp på meg. Så stivna hun til.

– Pym! utbrøt hun. – Hva har du gjort?

Jeg kjente hvordan den usynlige hånda klemte til rundt ribbeina igjen. Hvordan kunne Sanna vite det med smykket alt nå?

Men i det samme begynte Sanna og le, og jeg forsto hun mente noe annet.

– Se på deg, da! ropte Sanna. – Du ser jo helt latterlig ut!

I det samme fikk jeg øye på meg selv i speilet ved døra og forsto hva hun snakka om.

– Var våt, sa jeg. – Håret ble litt stort da jeg føna meg.

– Litt stort! lo Sanna. – Du ser jo superdust ut!

Hun hylte av latter. Yasmin med det svarte håret og Lotte med de knallrøde leppene sto bak henne, en på hver side av skuldrene hennes, og jeg kom til å tenke på et eventyr som pappa brukte å fortelle da jeg var liten, om et troll med tre hoder.

Jeg lot dem holde på en stund. I kanskje fem minutter sto de krokbøyd og skreik av latter mens de pekte på meg og det store håret mitt. Det var greit for meg. I kveld skulle jeg ta en dusj og da ville det bli helt som før igjen.

– Ja, ja, sa jeg og heiste på skuldrene. – Skal vi ta oss litt pizza? Grandiosa med kjøttdeig og løk!

Sanna slutta å le.

– Lus, sa hun.

– Nei, løk, sa jeg. – Kjøttdeig og løk.

Hodene på hver side av Sanna fniste.

– Jeg snakker ikke om pizzaen, sa Sanna. – Jeg snakker om deg.

– Å, sa jeg.

– Lus, gjentok Sanna.

– Ja vel, sa jeg. – Skal jeg bare sette på ovnen, da?

Jeg pekte mot kjøkkenet. Sanna rista langsomt på hodet før hun snudde seg mot venninnene.

– Jeg tror faktisk det er noe galt med henne, sa hun høyt. – En slags hjerneskade. Ting går liksom ikke inn.

Lotte og Yasmin fniste stille.

– Tror du, sa Sanna og snudde seg mot meg igjen, – tror du liksom vi gidder å spise pizza sammen med en lus som deg?

Hun gadd ikke å vente på svar, og ærlig talt; hva skulle man svare på noe sånt?

Sanna kasta på håret (som selvfølgelig ikke var vått, for i motsetning til meg, brukte hun alltid paraply). Så strena hun forbi meg, mot trappa med venninnene på slep.

– Vi skal øve, sa hun. – Naturlig blond har en jobb å gjøre.

– Det er ganske kaldt nede! sa jeg. – Hvis dere heller har lyst til å være i stua her oppe, kan jeg godt gå ned på rommet mitt?

Men jentene overhørte meg. Sånn var det kanskje når man var en lus – man kunne ikke regne med verken å bli sett eller hørt.

Pizzaen smakte papp. Vanligvis elsket jeg Grandiosa. En gang, etter en lang skitur, hadde Sigmund og jeg spist hver vår helt aleine.

I dag var det så vidt jeg klarte å presse ned en liten trekant. Magen var urolig. Munnen var tørr.

Fra Sannas rom under meg kunne jeg høre musikk. De var tydeligvis i gang med øvinga.

Men det var jo ikke sikkert at de ville ta på seg klærne de skulle bruke? Sanna trodde jo at smykket lå fint og urørt i skuffen, så hvorfor skulle hun dra fram det nå?

Jeg reiste meg fra bordet og bar med meg tallerkenen og glasset bort til benken.

Jeg kjente meg plutselig ganske sikker. Sanna kom ikke til å oppdage smykket, i hvert fall ikke før seinere i kveld, når mamma og pappa kom hjem. Og da ble alt tryggere. Da var det i hvert fall håp om at Sanna ikke ville klare å drepe meg.

Jeg satte tallerkenen og glasset inn i oppvaskmaskinen. Og så; akkurat idet jeg retta meg opp igjen og kjente hvordan kroppen virka roligere, ble musikken plutselig slått av nede på Sannas rom.

Alt ble veldig, veldig stille.

Regn mot vindusrutene, ellers ingenting. Jo, forresten! Var det ikke en knirkende lyd fra en dør? Fra Sannas dør som sakte ble åpna?

Jeg svelga og så meg desperat rundt.

På benken lå den store brødkniven. Jeg skyndte meg bort, greip tak i den og åpna en skuff. Det var skuffen med reine kluter og oppvaskhåndklær, men det fikk ikke hjelpe. Kniven måtte bort – Sanna burde ikke bli morder i alder av bare fjorten år, og jeg fortjente å få leve lenger enn elleve og et halvt.

Raskt la jeg kniven ned i skuffen, bretta et oppvaskhåndkle over den og lukka igjen.

Akkurat da kom det høyt fra kjelleren:

– Pym?!

Hjertet hamra i brystet. Blodet prikka i fingrene.

Jeg så meg rundt igjen. Saksa!

Jeg hadde brukt den til å klippe løs plasten rundt pizzaen. Nå lå den på benken og gapte mot meg med spisse tenner.

– Pym? ropte Sanna på nytt.

Jeg stirra på saksa. En gang hadde søstera mi brukt en akkurat slik saks til å skamklippe meg. Raskt greip jeg den, kikka meg rundt i et hundredel av et sekund, så åpna jeg fryseren under kjøleskapet og slapp saksa rett ned blant frosne brød og grønnsakposer.

17

Om lureri, jåleri og verdenshistoriens ondeste smil

Det merkeligste var stemmen.

Selv om Sanna ropte høyt, var ikke stemmen det minste sint. Heller myk, nesten litt søt.

Jeg ble stående helt stiv på gulvet foran kjøleskapet.

Kunne dette handle om noe annet?

Kunne Sanna rett og slett ha fått dårlig samvittighet fordi hun kalte meg en lus og lo av det rare håret mitt?

Jeg merka hvordan blodpumpa hamra i brystet, og så lød det for tredje gang der nede fra:

– Pym? Er du der?

Sanna sto i bunnen av trappa og så opp på meg.

Hun smilte et stort og vennlig smil. Jeg kasta et blikk over skuldra for å se om det kanskje sto noen bak meg og at det var denne personen hun smilte til.

Men nei. Stua bak meg var tom. Smilet måtte være til meg. Sanna strålte fra bunnen av trappa, og så la hun hodet litt på skakke, sånn som jeg hadde sett henne gjøre når hun snakka med gutter hun likte.

– Vil du komme ned litt, Pym?

Hva skulle det bety? Skulle jeg gå ned frivillig sånn at hun kunne banke meg?

– Jeg tenkte kanskje du hadde lyst til å prøve den nye, korte kjolen min, sa Sanna og bikka hodet enda mer til siden. – Og så har Yasmin og Lotte så innmari lyst til å sminke deg. De syns at kinnbeina dine er helt nydelige!

Hvor dum kan man egentlig bli? tenker du kanskje nå.

I så fall er jeg helt enig med deg. Hvor idiotisk, latterlig lettlurt og dum kan man bli?!

Selvfølgelig burde jeg ha skjønt at det var noe feil her. Selvfølgelig burde jeg ha forstått at dette ikke var annet enn en superstor felle.

Og kanskje Sanna hadde litt rett når hun sa at det var noe feil med hodet mitt – at alt liksom gikk litt seint der oppe.

I hvert fall lot jeg meg lure. Og jeg kan love deg én ting: Jeg ble tatt imot med åpne armer.

Seks armer, seks hender, tretti ivrige fingre; de kunne visst ikke jobbe raskt nok for å gjøre meg sykt lekker, som de sa.

– Sett deg her, Pym! sa en vennlig stemme.

– Lukk øynene! sa en annen.

– Åpne munnen litt, så jeg kan legge på leppestift! sa en tredje.

Ute i kjellerstua rigga de seg til med sminkesaker og klær, og mens jeg ble sittende som ei dokke på en stol, svinsa de rundt meg med brunkrem og pudder og gjorde meg i stand.

Og bare for at du ikke skal være i tvil:

Det er helt sant det jeg har sagt før om at jeg virkelig ikke bryr meg om sånt jåleri. Men tenk selv, da! Sitte sånn mens tre eldre jenter holder på med deg og forteller hvilke utrolig fine øyelokk du har, hvilken nydelig liten nese som sitter midt i ansiktet ditt, hvor fin og fyldig munnen din er til å dekke med leppestift.

Jeg skal vedde på at også du hadde blitt litt revet med.

I hvert fall ble jeg det.

Så revet med var jeg, at da de påsto at de så noe utenfor, i gresset utenfor glassdøra som vendte mot hagen, så skjønte jeg ikke at det var lureri.

– Hva er det som ligger der i gresset? sa Sanna.

Hun pekte ut i regnværet. Alt jeg så var vått gress og stabelen med ved som pappa og farfar hadde lagt opp i vinter.

– Ja, se! sa Yasmin.

– Er det ikke en femhundrelapp? sa Lotte.

Vi sto tett inntil hverandre og kikka ut til hagen. Alt jeg kunne se var regn og ved og vått gress. Men de andre så tydeligvis noe mer.

– Fem hundre kroner! sa Sanna. – Det er mye penger!

Jeg lente meg helt inntil den kalde glassdøra og forsøkte å få øye på det de andre så, det jeg ikke klarte å oppdage.

– Den som henter pengeseddelen, får den! ropte plutselig Sanna.

Hun bøyde seg fram, var liksom på sprang til å løpe ut i regnet, og selv om jeg ennå ikke hadde sett noen seddel, var jeg dum nok til å gå fem på.

For i et kort flash strømma det liksom forbi; bilder av alle mulige spill og kule saker jeg kunne få for den pengeseddelen i London. Alt jeg trengte gjøre var å plukke den opp, ta den med til banken og veksle den i pund – og så ville lommene mine være fulle av lommepenger.

Så enkelt funka hjernen min.

Og det var derfor jeg kasta meg framover, vrei om låsen på døra og styrta ut.

Regnet traff meg i nakken.

Og selv om det er superflaut å innrømme, må jeg legge til den pinlige detaljen at det eneste jeg hadde på meg akkurat da var en truse.

Sanna hadde sagt jeg skulle få prøve den nye kjolen hennes, men da de sminka meg, var hun redd for å søle på den. Derfor hadde jeg sittet i bare trusa mens de holdt på, kun med et håndkle rundt meg.

Nå lå håndkleet igjen et sted bak meg, det måtte ha falt ned fra skuldrene mine da jeg beinfløy ut. Og jeg tok ikke mer enn tre skritt før jeg merka at jeg ikke hadde sko på meg, heller.

Småsteinene stakk opp under føttene. Og i gresset foran meg var det ikke så mye som et kronestykke. Men da jeg snudde meg, var det for seint.

Døra var lukka igjen bak meg. Og enda verre: Den var låst.

På den andre siden av glasset sto Sanna og jentene og lo.

Og nå var det ikke den vennlige latteren. Nå var det den slemme.

– Din dritt! sa Sanna. – Din latterlige tyv!

Regnet smalt mot nakken min, rant nedover ryggen min og plutselig forsto jeg alt sammen.

– Det var ikke meg! sa jeg og prøvde å åpne døra, uten hell.

– Hva da ikke deg? sa Sanna.

– Kjedet! ropte jeg og dunka i glassdøra. – Det var ikke min skyld!

Øynene til Sanna, som for bare et øyeblikk siden hadde skint liksomvennlig mot meg, var forvandlet til to smale streker.

– Hvordan kan du vite at kjedet er ødelagt hvis det ikke var du som gjorde det?

Og hva skulle jeg svare til det? Jeg var virkelig en idiot – og nå hadde jeg allerede røpa meg.

– Jeg har faktisk bevis, sa Sanna.

Hun dro opp noe fra baklomma, noe tynt og mørkebrunt og rundt.

– Kjenner du igjen denne, eller?

Hårstrikken min.

Hårstrikken som jeg hadde festa rundt håndleddet da jeg løsna den klissvåte fletta. Hvordan hadde den havna hos Sanna?

Jeg greip meg til håndleddet, men det var ingenting der.

Så måtte hårstrikken ha falt av mens jeg la smykket tilbake.

Min hårstrikk i Sannas skuff. Det var umulig å bortforklare. Sanna brukte alltid sånne tjukke hårstrikker i fargerikt stoff. Aldri sånne tynne, billige, brune som jeg brukte.

Akkurat da fikk jeg øye på meg selv. Et kort glimt i gjenskinnet fra glassruta. Og først da forsto jeg at de hadde jugd da de sa at de gjorde meg sykt lekker. Jeg så tvert imot bare syk ut.

Ansiktet mitt var mørkebrunt. Over øynene var jeg malt lilla, helt opp til øyenbrynene. Og munnen min, den var ikke rød eller rosa, som jeg hadde sett for meg. Den var tvert imot kritthvit – som på et spøkelse!

Og så var det selvfølgelig håret. Det svære, lyse håret som sto som en kost ut fra hodet mitt.

Synet av meg selv der i vinduet var nok til at til og med jeg ble skremt.

– Slipp meg inn! ropte jeg og dunka i døra.

Sanna lot som hun ikke hørte. Så tok hun tak i kanten på de mørkeblå gardinene. Og med verdenshistoriens ondeste smil, dro hun dem for.

Det hadde ikke trengt å være så ille.

Selv om jeg sto ute i regnet. Helt aleine. Med håret til alle kanter. Med spøkelsessminke. Kledd i bare trusa.

Det hadde ikke trengt å være så ille.

Hvis det var halloween, for eksempel. Eller hvis kjellervinduet hadde vært åpent. Da kunne jeg ha krøpet bort dit og ålt meg inn før noen rakk å oppdage meg.

Og hvis det hadde hengt masse klær på snora, kunne det også gått ganske bra.

Jeg kunne ha funnet et eller annet å dra på meg. Uansett hvor våte eller store de klærne var, så hadde det vært noe som kunne dekke meg.

Men tørkesnora var tom. Ingen tørka vel klær i sånn vær – selv ikke en mislykka familie som vår, gjorde noe så dumt.

Det hadde heller ikke trengt å være så ille hvis ingen kom forbi. I et så elendig vær kunne man faktisk forvente at folk holdt seg inne.

Det gjorde de ikke.

Den første som kom forbi var naboen. En eldre mann som nettopp hadde flytta inn i huset i svingen etter den sure dama, hun som klagde på de blomsterbedene våre den gangen.

Det var mens jeg smøyg meg langs kanten av huset vårt, mens regnet hølja ned og sikkert gjorde spøkelsessminken enda verre, at jeg fikk øye på han.

Sammen med hunden sin kom han gående langs fortauet. Og før jeg rakk å kaste meg ned bak buskene, begynte bikkja å gjø.

Akkurat det var ikke så rart, kanskje. Men jeg kan love deg at det var flaut.

Bikkja gjødde som besatt. Og mannen stirra skremt og forvirra på meg, før han tok seg til hjertet. Så trakk han hardt i hundebåndet og skyndte seg videre. Og jeg tenkte for meg selv: Hvis han dør av hjerteattakk og sjokk, nå, Pym, er du en morder.

Og om det var fælt å møte naboen, skulle det bli verre.

For akkurat idet jeg runda hjørnet og bestemte meg for å spurte over grusen og inn i garasjen for å søke ly, hørte jeg hvordan det peip i bremser borte i veien. Jeg snudde hodet.

Jonas, Lukas og Omar.

De kom nedover veien på syklene sine i regnjakker og med fotballbagene på ryggen.

Foreløpig var det bare Jonas som hadde sett meg. Han klemte på bremsene, men glemte å se foran seg, og så kjørte han rett inn i bakskjermen til Lukas. Nå fikk de to andre øye på meg, også. Og de glante på meg som om jeg var en klin gæren skapning.

Jeg la armene i kors foran på brystet.

– Fotballbanen er den veien, sa jeg, og pekte ned mot løkka.

Gutta stirra på meg uten å si noe.

Jeg snudde meg mot garasjen, og gikk videre så rolig jeg bare klarte.

18

Om plaster på såret, månestøv og om hvor urettferdig det er å være nummer tre

Egentlig fantes det ingen tredjemann på månen.

Da Apollo 11 landa den 20. juli 1969, var det kun to menn om bord i fartøyet.

Neil Armstrong var førstemann ut. Og først etter at han hadde traska rundt i nesten en halvtime, fikk Edwin Aldrin lov til å komme ut.

Det var visstnok Edwin som planta det amerikanske flagget ned i støvet på månen – kanskje som et slags plaster på såret fordi han ikke fikk gå ut først.

Dette ble jeg sittende og lese om denne kvelden, de siste timene av det som hadde vist seg å bli en fullstendig uperfekt dag.

Mens jeg forsøkte å overhøre musikken som dunka ut fra Sannas rom, satt jeg bøyd foran pc-en på rommet mitt og leste alt jeg fant om månelandinga.

Om hvordan Neil og Edwin gikk omkring og samla støv og steiner for å ta med tilbake til jorda (for det var visst stort sett stein og støv det gikk i der oppe på månen).

Om hvordan de filma og fotograferte alt de kom over og til og med slo av en prat med den amerikanske presidenten på telefon.

Og om Michael Collins.

For selv om det egentlig ikke fantes en tredjemann på månen, var det likevel med en tredje fyr på reisa. Og den tredje fyren het Michael Collins.

Mens Neil og Edwin vinka og smilte til kameraet og tøffa seg for millioner av folk som satt klistra til tv-skjermene nede på jorda, måtte stakkars Michael bli igjen i hovedfartøyet som gikk i bane rundt månen. Mutters aleine.

Kan du tenke deg noe mer ensomt enn å bli overlatt til seg selv i det enorme, uendelige verdensrommet, tro?

Da jeg skulle legge meg den kvelden, var det umulig å få det bildet ut av hodet: Michael Collins, svevende aleine rundt månen.

Det verka fremdeles under føttene. Det brant fremdeles i kinnene, som om jeg hadde rødma sammenhengende helt siden ettermiddagen. Og mens jeg plukka fram pysjen min fra senga, forestilte jeg meg hvordan det hadde blitt for Michael seinere, når Apollo kom tilbake til jorda.

Hundretusener av folk som ville snakke med Neil. Hundre tusen folk som ville ha autografen til Edwin. Men hvis Michael prøvde å skryte litt, og fortelle folk han møtte at han nesten hadde vært på månen, så var det ikke jug, men det var likevel bare nesten.

Jeg trakk av meg buksa. Jeg lirka av meg sokkene. Genseren kjentes som om den var lagd av bly, eller et annet skikkelig tungt grunnstoff, da jeg dro den over hodet.

Og så, mens jeg satt der på sengekanten og dro på meg pysjen, forsto jeg plutselig hvordan Michael Collins måtte ha hatt det.

For var ikke det å være tredjemann som (nesten) nådde månen, ganske likt det å være nummer tre i en søskenflokk?

Akkurat som Michael hadde blitt behandla dårligst av de tre og rett og slett blitt overlatt til seg selv (helt aleine i verdensrommet!) var man som yngst av flere søsken, dømt til å tape og komme bakerst i køen.

Eksempler på hvordan det er å være nummer tre:

1. Når du er liten, vil nesten ingen legge merke til at du har lært å krabbe eller snakke eller gå – fordi de har fullt opp med å passe på og leke med de to eldste.

(Mens da de lærte å krabbe eller snakke eller gå, var det en så stor begivenhet at det nesten ble direkteoverført på tv til slekt og venner og alle som ville se.)

2. Det fins nesten ingen bilder i album av bare deg, fordi de eldste søsknene dine alltid stikker seg med på bildene. Eller fordi det rett og slett ikke har blitt tatt noen bilder.

(Hjemme har vi fire album fra da Sanna og Sigmund var babyer. Og bare ett av meg. I mitt er det dessuten mange steder der det ikke er skrevet noe under bildene, og flere av bildene ligger løse. Da jeg spurte mamma om det en gang, forklarte hun at de hadde hatt så mye å gjøre med Sigmund og Sanna da jeg ble født, at de rett og slett ikke hadde huska på å ta særlig mange bilder. Rettferdig? Tror ikke det, nei!)

3. Bare glem å ønske deg ski, skøyter eller nye slalåmbriller. Det fins garantert noe gammelt skrap på bunnen av en kasse ute i garasjen som du kan arve. Hvis du prøver å protestere, og si at det var en annen type du ønsket deg, får du høre at de der ser da akkurat like fine ut! Nesten helt som nye!

Og (det aller verste) selvfølgelig:

4. Forbered deg på urettferdig, dårlig og til tider brutal behandling fra dine eldre søsken. Det nytter ikke å ta igjen, for de er sterkere, og de vil alltid mene at de har rett. Det nytter heller ikke å sladre. Det vil bare slå tilbake på deg selv.

Sånn er det! tenkte jeg og krøyp ned i senga. Sånn er det å være nummer tre.

Bakerst i køen. Nederst i køyesenga. Ingen hadde engang noen skikkelig forklaring på det. Det bare var sånn! Som yngstemann skulle man liksom være glad og takknemlig bare fordi man var i live.

Jeg krølla meg sammen under dyna og tenkte på Michael Collins igjen.

På hvor leit det måtte ha vært for han. Og på hvor godt jeg forsto han.

Burde jeg skrive et brev til han? Sånn at han forsto at det fantes noen som skjønte han?

Men kanskje var han død. Det var tross alt ganske lenge siden 1969. Og dessuten: Hvor skulle jeg finne adressen hans?

Det banka lett på døra.

I et kort sekund så jeg for meg at det var Sanna som skulle stå der. Sanna med store, tårevåte øyne som ville trygle om tilgivelse.

Selvfølgelig var det ikke det.

Pappa stakk hodet inn døråpningen.

– I seng allerede?

Jeg nikka. Pappa kom inn i rommet og slo seg ned på sengekanten min.

– Hva lærte du på skolen i dag, da Pym?

– Ingenting, sa jeg.

Pappa sperra opp øynene.

– Ingenting? gjentok han. – Det kan ikke stemme?

Jeg orka ikke svare. I stedet spurte jeg:

– Hvordan gikk det hos doktoren?

Pappa vugga hodet fram og tilbake.

– De skal utrede meg, sa han.

– Hva betyr det?

– Jeg skal sove en natt på sykehuset, sa pappa. – De fester ledninger og elektroder på meg sånn at de kan måle snorkingen og søvnmønsteret mitt, og hvis det er skikkelig ille, får jeg kanskje en operasjon som gjør at jeg slutter å snorke.

– Da vet jeg om en som blir glad, sa jeg.

Pappa nikka og kikka ned på hendene sine. Han så ganske flau ut.

– Vet du, sa han, og dempa stemmen. – I stad fant jeg en saks i fryseren.

– Hæ? sa jeg.

– Stakkars Hanna, sa pappa. – Hun blir visst helt ødelagt av å ikke få sove. Tenk å være så trøtt at man legger en saks i fryseren?!

Jeg svarte ikke.

Pappa klappa meg på hodet og reiste seg.

– God natt, min skatt! sa han og begynte å gå mot døra.

Jeg heiste meg opp på albuen.

– Har du hørt om Michael Collins? spurte jeg.

Pappa stansa og snudde seg mot meg.

– Hvem?

– Michael Collins!

– Han sangeren?

– Tror ikke han synger, sa jeg.

Pappa dro hånda over haka mens han tenkte.

– Er det en politiker? sa han. – Eller en skuespiller?

Jeg rista raskt på hodet.

– Glem det, sa jeg. – Bare glem det!

Det var ikke noen vits i å begynne å fortelle om månelandinga nå.

Det var ikke noen vits i å fortelle om Sanna, heller.

– Natta, Pym! sa pappa fra døra.

– Natta, svarte jeg.

Jeg la meg ned i senga igjen.

Det jamra lavt i hengslene da pappa lukka døra. Han ville garantert ha kjefta på Sanna om jeg fortalte han hva hun hadde gjort med meg i dag.

Men kjeft var en kortsiktig løsning. Dessuten kom det bare til å slå tilbake på meg selv.

Dyna knitra over meg da jeg krølla meg sammen på siden. Jeg lukka øynene og så for meg Michael Collins. Jeg vet ikke om det hjalp så mye, men jeg sovna i hvert fall fort.

19

Om reine hender, perfekte storesøstre og en reddende engel

«Det beste med min familie,

er helt klart min søster Cecilie.

Vakker, snill, smart og fin,

akkurat sånn er søsteren min!»

Det var norsktime igjen, og denne gangen var det Julia som leste.

Julia med de pene kjolene, de reine hendene, håret med den skarpe skillen som fikk alle hårstråene til å ligge akkurat sånn som de skulle. Når jeg tenkte meg om, kunne jeg aldri huske å ha sett Julia med bustete hår. Eller med nupper på genseren.

I Julias pennal var det for eksempel aldri en tusj uten kork. I gymbagen var det aldri en gjenglemt, sur sokk. Og i matboksen hennes lå det alltid delikate saker, som oppskjærte fruktbiter og brødskiver med fargerikt pålegg og mye pynt.

Og nå sto Julia her, foran klassen, kledd i en rein, pen, hvit bluse, og leste om den minst like perfekte storesøstera si:

En drøm av en søster, det er hun jammen.

Vi elsker å tilbringe tiden i sammen.

Hvis hun er borte, da kjenner jeg smerte,

og savner Cecilie av hele mitt hjerte.

Mens Julia leste, la jeg merke til bildet som var festa på baksiden av arket hennes. Det var selvfølgelig et bilde av henne og storesøstera. Det viste ansiktene deres kinn mot kinn. De klemte hverandre så hardt at kinnene ble pressa helt sammen. Og selv om det så klart ikke var lyd til bildet, var det akkurat som om man kunne høre latteren som fulgte med.

Fantes det et liknende bilde av Sanna og meg?

Et bilde der vi lo og klemte og liksom ikke kunne få nok av hverandre?

Neppe.

Julia og Cecilie. De må være absolutt alt det vi ikke er, tenkte jeg, mens Julia fortsatte:

Det er vel ikke så rart at jeg er kry?

For Cecilie kan strikke, og bake og sy.

Dessuten er hun en kjempegod kokk.

Serverer indrefilet med nyplukket sopp.

Jeg retta meg opp på stolen. Hva var det der? Kokk og sopp!? Skulle det liksom rime?

Kokk og sokk rima.

Kopp og sopp rima.

Kokk og sopp rima ikke!

Jeg kikka meg rundt i klasserommet. Ingen av de andre så ut til å ha lagt merke til det. Hilde satt med hodet litt på skakke og smilte. Bashar stirra på Julia med tungespissen litt ut av den halvåpne munnen. Det så ut som han kunne tenke seg å gafle i seg en bit av henne. Og Eline smilte superbredt, som om det hun hørte var verdens aller morsomste dikt.

Cecilie hun er min beste venninne,

min kjære søster og superheltinne.

Du skulle vel ønske du hadde som meg,

en søster som er så utrolig grei?

Julia løfta blikket fra arket sitt og smilte fornøyd ut i rommet. Applausen brøt ut. Julia slo ut med armene, og så neide hun nesten helt ned til gulvet, som en ekte skuespiller. Da klappa de andre enda mer.

Jeg klaska hendene slapt mot hverandre.

Du skulle vel ønske du hadde som meg, en søster som er så utrolig grei.

Var ikke det en ganske frekk ting å si?

Hvis noen for eksempel hadde en søster som var narkoman eller kriminell, da ville de kunne bli skikkelig lei seg av å høre et sånt dikt.

– Jeg tror jammen vi har en ekte dikter her i klassen! sa Hilde, hun måtte neste rope for å overdøve applausen. – For et utrolig flott rim, Julia!

Julia blunket langsomt med de lange øyenvippene før hun begynte å vrikke seg forbi pultene og mot treet bakerst i klasserommet. Så stoppa hun.

– Det er jo helt fullt her! sa Julia.

Jeg snudde meg og kikka mot treet. Riktignok var nesten alle greinene dekka, men fullt var det ikke.

Hilde kom etter Julia. Hun pekte på siden av treet.

– Her! sa hun. – Her er det tre ledige greiner.

Jeg så på hvordan Julia tok en tegnestift og festa arket sitt til den ene av de ledige greinene.

– Sånn! sa Julia. – Nå er det to ledige.

Hilde nikka. Jeg merka hvordan det begynte å klø inni hendene.

To ledige. Det var ikke mye. Det var faktisk utrolig lite.

Jeg bøyde meg ned i sekken og trakk fram pennalet mitt.

– Syver og Pym, sa Hildes stemme.

Jeg åpna pennalet og lot som om jeg lette etter noe. Alt jeg fant var uspissa blyanter, tusjer uten kork, rusk fra viskelæret som egentlig skulle forestille en støvel, men som nå, etter å ha blitt viska med, var blitt til en slitt, skeiv sak nesten uten farge.

– Syver og Pym, gjentok Hildes stemme, et sted bak ryggen min. – Det er de to som er igjen.

Det var akkurat som om jeg kunne merke blikket hennes brenne mot nakken min.

Det var akkurat som om jeg kunne høre navnet mitt bli sagt med hennes høye stemme.

Og så, i siste sekund: en reddende engel. Syver snudde seg mot Hilde fra plassen helt foran ved vinduet og løfta armen.

– Kan jeg få lese i morgen? sa han.

20

Om svidde kjøttboller, om å skulle sove på sykehuset og om en (ikke bare) slem kineser

Det var Sanna som hadde lagd middag den dagen, og på kjøkkenbordet sto en kjele med potetmos, en skål med brokkoli og en steikepanne full av kjøttboller.

– Dette ser jo helt fantastisk ut! utbrøt mamma.

Hun slo hendene begeistra ut mot spisebordet, som om det som sto der foran henne var verdens aller lekreste koldtbord.

Jeg kikka ned på de små, mørkebrune kjøttbollene. Spør du meg, så de svidde ut. Men du spør meg kanskje ikke. I hvert fall var det ingen som spurte meg hjemme.

– Hvorfor har vi aldri indrefilet til middag? sa jeg.

I det samme kom pappa inn fra stua.

– Indrefilet! sa pappa begeistra. – Har vi indrefilet til middag?

Han la en hånd på magen og kikka sultent mot steikepanna på kjøkkenbordet.

– Nei, dessverre, sa jeg. – Men jeg syns vi burde ha det litt oftere. Indrefilet med nyplukka sopp, for eksempel.

– Nå må alle sette seg! ropte Sanna og begynte å fylle den store mugga med kaldt vann fra springen.

– Hvorfor har vi ikke sånne små isbitfigurer til å ha i vannmugga? sa jeg. – Eller sitronskiver?

Mamma la armene i kors og lente seg mot kjøkkenbenken mens hun ga meg et kort blikk som sa: Mer enn nok fra deg, Pym!

– Dette ser jo så bra ut at man skulle tro vi feira noe! sa pappa og lot som han ikke var skuffa over at det bare var kjøttboller til middag.

– Faktisk gjør vi det, sa Sanna. – Vi feirer Naturlig blond.

Så snudde hun seg mot døra og vræla høyt:

– SIGMUND! MIDDAG!

– Naturlig hva for noe? sa pappa mens han smøyg en kjapp hånd mot steikepanna og nappa til seg en kjøttbolle. Han trodde visst at ingen oppdaga det.

– Naturlig blond! gjentok Sanna. – I morgen skal vi opptre på skolen. Det blir utrolig bra, om jeg skal si det selv. Det kan bare ikke gå galt!

– Hva er det som ikke kan gå galt? sa Sigmund.

Han kom subbende inn på kjøkkenet, kledd i en t-skjorte jeg aldri hadde sett før. Den hadde bilde av en stor hamburger, og over det igjen; et enda større, rødt kryss.

– Er det kjærlighetshistorien mellom deg og Tim du snakker om? flira broren min.

– Hvem er Tim? sa jeg.

– En langhåra fyr i tiende, sa Sigmund. – Sannas nye flamme. Hun skal opptre for han med jentebandet sitt i morra.

Sanna løfta hendene og holdt dem truende fram mot Sigmund.

– HOLD KJEFT! skreik hun.

– Men Sanna! skreik pappa. – Ikke skrik sånn!

– Ikke skrik sjøl! freste mamma og retta en hissig pekefinger mot pappa. – Dessuten er det vel en her som erter søstera si, også! Bør du ikke heller si noe om det?

– Nemlig! sa Sanna.

– Hva da? sa Sigmund og prøvde å se uskyldig ut.

– Jeg leste et sted at det er innmari viktig at mødre og fedre er enige om oppdragelsen, sa jeg. – Hvis ikke blir ungene forvirra og usikre.

Pappa flakka lett med blikket.

Mamma løfta blikket mot taket mens hun begynte å gni to fingre mot tinningen. Jeg skal vedde på at hun telte sakte til ti inni seg.

– Ja, nå skal det jammen bli godt med middag, dere, sa jeg. – Var det ikke sånn at vi skulle sette oss?

Stolene skrapte mot gulvet da vi tok plass rundt bordet. Sigmund dumpa ned på plassen midt imot meg.

– Hva er det du har på deg? sa jeg, og nikka mot brystet hans.

Sigmund trakk t-skjorta ut fra kroppen og så nedover seg selv. – Har bestemt meg for å bli vegetarianer, sa han.

– Interessant, nikka pappa og strakte seg etter vannmugga.

– Er dere klar over hvor mange kilo kjøtt folk i den vestlige verden spiser hvert år? spurte Sigmund.

– Nei? sa jeg. – Hvor mange kilo er det?

Sigmund kasta et surt blikk på meg.

– Retorisk spørsmål, sa han.

– Hæ? sa jeg.

– Ja, jeg kan jo ikke vite akkurat hvor mange kilo det er! sa han irritert. – Men det er uansett altfor mange. Fra og med i dag er det null kjøtt på meg!

Sanna smelte neven så hardt i bordet at litt av vannet i glasset til pappa skvulpa over kanten.

– Her har jeg stått i kanskje ti minutter og stekt kjøttboller! freste hun. – Og så sier du at du aldri mer vil spise kjøtt!?

– Er det kjøttboller? sa Sigmund.

Typisk broren min.

Han hadde snakka så mye at han ikke hadde fått med seg hva vi andre var i ferd med å fylle tallerkenene våre med. Nå flytta han blikket til steikepanna der kjøttbollene lå tett i tett.

– Også så mange som du har stekt, Sanna! sa pappa mens han forsynte seg. – Sikkert ti til hver!

Sigmund svelga med åpen munn. Kjøttboller var noe av det beste han visste.

– Og nå som Sigmund ikke skal ha, blir det jo enda flere på oss andre, sa jeg. – Sigmunds ti kjøttboller delt på fire … det blir to og en halv ekstra kjøttbolle, det!

Sigmund vrei på seg der han satt. Blikket hans var klistra på steikepanna, jeg venta bare på å se sikkelet piple fram fra munnvikene hans.

– Kan jo alltids vente med å bli vegetarianer en dag eller to, mumla han.

Han greip steikespaden og lessa på tallerkenen sin. Så spidda han en av kjøttbollene med gaffelen og førte den mot munnen.

– Har jeg sagt vær så god, kanskje? sa Sanna strengt.

Sigmunds gaffel stoppa opp i lufta foran munnen hans.

Sanna retta ryggen og smilte fornøyd.

– Ja, da sier jeg velkommen til bords og vær så god! sa hun og løfta bestikket.

Det smakte faktisk bedre enn det så ut.

Selv brokkolien, som virka slapp og utkokt, var god. Men det hadde jeg ikke tenkt å si høyt. Sanna fortjente ikke et eneste vennlig ord.

Jeg kikka bort på henne mens jeg spiste.

Hadde hun tenkt noe på hva hun hadde gjort med meg? Huska hun i det hele tatt det som skjedde i går?

– Nydelig! sa mamma og smilte til Sanna.

– Jättegott! sa pappa med mat i munnen.

– Digg, digg, diggbart! mumla Sigmund og forsynte seg enda mer.

Men jeg, jeg var taus.

Sanna kikka på meg over kanten av vannglasset sitt. Et langt, blått blikk som jeg lot som om jeg ikke merka.

Hvorfor så hun sånn på meg? Var det noe hun prøvde å si, kanskje?

For eksempel: Unnskyld, kjære, kjære Pym!

Eller: Kan du tilgi at jeg var så utrolig ond og grusom mot deg i går? Si ja, Pym! Si ja, ellers så kan jeg ikke se meg selv i speilet uten å gråte!

Sanna smilte forsiktig over vannglasset sitt.

Jeg vrei meg løs fra øynene hennes og bestemte meg for å konsentrere meg om middagen.

Mamma fortalte om i går, da hun hadde vært innom tante Unni og onkel Jan og hilst på Helga Sun. Hun viste fram et nytt bilde av henne, også.

Denne gangen satt Helga Sun i den rutete sofaen til tante og onkel, og i fanget hadde hun den rosa tøygrisen som jeg hadde vært med og kjøpt til henne. Helga Sun klemte hendene rundt trynet på grisen mens hun lo med åpen munn.

– Når skal vi få treffe henne? spurte jeg og stirra på bildet på mammas mobil.

– Snart, sa mamma. – Bare de får hvilt seg skikkelig ut etter den lange flyreisa.

– Kanskje jeg kan få passe henne? sa Sanna. – Kanskje jeg kan trille tur med henne og sånn?

– Sikkert, sa mamma.

Sigmund nappa telefonen ut av hånda mi og kikka på bildet.

– Ser hun ikke litt vel kinesisk ut? sa han.

– Det er vel ikke rart om hun ser kinesisk ut! sa pappa. – Hun er jo kinesisk.

– Men nå er hun norsk, sa jeg.

– Det er klart, sa pappa.

Mamma tok mobilen og la den på benken.

Akkurat som Hilde hata telefoner i klasserommet, hata mamma telefoner ved middagsbordet. Unntaket var visst hennes egen.

– Håper bare hun ikke er i slekt med Mao, sa Sigmund og lempa noen flere kjøttboller opp på tallerkenen sin.

– Men Sigmund, sukka mamma.

– Hvem er Mao? spurte jeg.

– En slem kineser, sa Sigmund.

– Mao var ikke bare slem, sa pappa. – Han fikk folk i arbeid.

– Og etterpå sulta han dem, sa Sigmund.

– Nå syns jeg vi skal snakke om noe hyggelig, sa mamma.

– Noe hyggelig? sa jeg. – Hva skulle det være?

Sanna ga meg et raskt blikk.

Kanskje hadde hun faktisk dårlig samvittighet? Eller var hun bare redd for at jeg skulle sladre?

– Nå vet jeg det! sa mamma, og smilte ivrig. – De ringte pappa fra sykehuset i dag!

– Er det liksom hyggelig? sa jeg.

– Ja, faktisk! sa mamma. – Pappa har fått time alt i kveld. Han skal sove på sykehuset i hele natt!

Hun snudde seg mot pappa med et strålende smil.

– Jeg kan kjøre deg bort, kvitra hun. – Når skal du møte?

Pappa så ikke fullt så begeistra ut.

– Halv ti, mumla han.

– Tenk, så spennende! sa mamma.

Pappa heiste på skuldrene. De så tunge ut.

– Blir jo litt ekkelt å sove mens folk liksom ser på meg, sa han.

– Ser de på deg? utbrøt Sanna. – Står legene rundt senga di og ser på deg mens du sover?

– Nei da! sa mamma raskt. – De fester bare sånne elektroder på kroppen hans, og så kobles det til en maskin som måler søvnen. Og ikke minst snorkingen!

– Du kommer til å sprenge den måleren, sa Sigmund og flira mot pappa.

– Kan maskinen lese hva du drømmer, også? spurte jeg.

Pappa kasta et raskt blikk på meg. Jeg la merke til hvordan det vokste fram en dyp rynke midt mellom øyenbrynene hans.

– Selvfølgelig ikke! sa mamma raskt. – Det er snorkingen som skal kartlegges. De som snorker mest, blir plukket ut til å få operasjon.

Hun smilte og snudde seg mot pappa.

– Og snorker du slik du pleier, kommer de garantert til å gi deg operasjon!

Mamma lo trillende mens hun strøyk lett over armen til pappa.

Jeg ble sittende og se på henne. Mamma så plutselig skikkelig våken ut. Smilet hang både i munnvikene og i øynene hennes.

Bare fordi pappa skulle sove borte en hel natt. Bare fordi hun skulle slippe å være i nærheten av pappa.

Var det sånn det var her i familien?

Var vi aller gladest når vi var hver for oss? Drømte vi egentlig om å leve livene våre lengst mulig vekk fra de andre?

Vi elsker å tilbringe tiden i sammen.

Det hadde Julia skrevet. Sånn var det hos dem. De savna hverandre av hele sitt hjerte når de ikke var sammen.

Vi derimot, var helt annerledes.

Helt fullstendig mislykka.

– Hvem vil ha dessert? ropte plutselig Sanna og skjøv stolen vekk fra bordet.

– Er det dessert, også? utbrøt mamma.

– Sjokolademousse! sa Sanna og svinsa mot kjøleskapet. – En til hver.

Sigmund slikka seg rundt munnen mens han lagde en høy og lang mmmm-lyd. Sanna trakk opp døra til kjøleskapet, og der sto de ved siden av hverandre; fem skåler med brun dessert.

– Dette er jo virkelig luksus, sa pappa. – Jeg foreslår at Sanna lager middag hver eneste dag resten av året.

– Resten av livet! retta Sigmund.

Sanna lo fornøyd og begynte å løfte skålene ut av kjøleskapet. Den brune moussen dissa lett mot kanten av glasskåla.

Jeg kjente at jeg var kvalm. Jeg hadde spist for mye. Og dessuten var det ikke bare kvalme. Det var noe på gang.

Stolen skrapte mot gulvet da jeg reiste meg.

– Tror jeg sier takk for maten, sa jeg.

Sanna snudde seg mot meg og sperra opp øynene. Det var nesten så det blafra i de maskarasvarte øyenvippene da hun blunka, og for første gang la jeg merke til at øynene hennes var litt skeive. Jeg hadde aldri tenkt på det før, men nå, da hun sto så nær, kunne jeg helt klart se hvordan øynene liksom skrådde litt oppover til hver side.

– Men desserten? sa Sanna.

– Står over, sa jeg.

– Kult! ropte Sigmund. – Kan jeg få Pym sin, Sanna?

Sanna svarte ikke. Hun så på meg med store, liksomtriste øyne.

– Men Pym! sa hun og greip tak rundt håndleddet mitt. – Vil du virkelig ikke ha desserten min?

Hadde jeg ikke kjent søstera mi, ville jeg tenkt at hun var lei seg.

At hun – helt på ekte – syntes det var trist at jeg ikke skulle sitte sammen med henne og spise dessert. At hun nesten hadde lagd den sjokolademoussen spesielt til meg. At hun faktisk brydde seg om meg.

Men jeg kjente Sanna. Hun var ikke sånn.

Og nå hadde jeg fått en idé.

– Ellers takk, sa jeg. – Men jeg må skrive en oppgave.

– En oppgave? gjentok Sanna.

Jeg nikka kort.

Så reiv jeg meg løs fra blikket hennes og fra hånda hennes og gikk mot døra.

Jeg hadde en historie å skrive.

21

En 100 prosent sann historie om hvordan det kan gå når man blir adoptert fra Kina og får med seg feil gener på kjøpet (2. forsøk)

I familien min er vi fem stykker. To voksne og tre barn. Fire nordmenn og en kineser. Mange blir overraska når de får høre det. At vi har en kineser i familien. Men det er helt sant. Storesøstera mi er nemlig adoptert.

Da mamma og pappa gifta seg, dro de på bryllupsreise til Kina. En dag hadde de tenkt å gå en tur på den kinesiske mur, men i et kryss tok de feil vei og plutselig havna de på en stor lekeplass full av barn. Det viste seg å være et barnehjem. Noen av ungene som bodde der skulle snart hentes av nye, snille foreldre og bli med til for eksempel Norge, Sverige eller Russland. Dette var de søteste og greieste barna. Så var det de ungene som skreik og var slemme. Sanna var et sånt barn. Da mamma og pappa fikk se henne, syntes de synd på henne. Hun satt nemlig helt aleine i sandkassa og slo seg selv i hodet med en spade. Ingen av de andre barna ville leke med henne. (For å si det rett ut: Ikke så veldig rart.)

«Kanskje vi burde adoptere henne?» sa pappa. Mamma måtte tenke seg om i tre dager. I mellomtiden gikk hun fram og tilbake på den kinesiske mur. Til slutt stoppa hun opp og så på pappa som satt ved siden av muren og leste avis i en campingstol og venta på at mamma skulle bestemme seg. «Ja!» sa mamma.

Sånn kom Sanna til Norge. Nå er hun snart fjorten år, og hun ser kanskje ikke så kinesisk ut nå. Men hvordan folk ser ut kan faktisk forandre seg over tid. Litt sånn evolusjon. I skikkelig gamle dager var for eksempel kroppen bygd for steinalderliv. Tennene var skarpere, ryggene var sterkere, musklene kraftigere og sånn. Men nå, og i framtida, trengs ikke sånne ting. Nå sitter de fleste voksne på kontor og trenger ikke å være sterke i det hele tatt. Kroppen tilpasser seg rett og slett.

Sånn har det vært med Sanna også. Etter at hun kom til Norge, begynte huden å bli bleikere. Øynene retta seg liksom ut og ble litt mindre skeive. Og håret ble litt lysere. Ikke helt lyst så klart, men det løser hun ved å farge håret, sånn at hun kan si at hun er blond. (Men hun er ikke naturlig blond, altså. Det er frisørens fortjeneste og det koster mange tusen i året!)

Selv om Sanna nå ser nesten ut som oss andre i familien og snakker nesten helt perfekt norsk, har hun trekk fra Kina som hun faktisk aldri kan bli kvitt. Og det ville være helt feil å si at folk i Kina er slemmere enn folk i Norge, men akkurat som det fins noen dårlige folk i vårt land, så fins det dessverre noen skikkelige slemminger i Kina, for eksempel en som het Mao. Han var sjefen i Kina i mange år og noen ganger tvang han folk til å gjøre som han sa.

Det hender at Sanna også tvinger folk til å gjøre som hun sier. Det er ikke snilt gjort, men det er faktisk sånn at man bare må la henne få det ut. Man kan ikke bli sint på henne, stakkars, for hun vet ikke bedre. Det er de slemme Kina-genene som slår ut i full blomst og det er ingen måte man kan stoppe dem på.

22

Om å sove for lenge, en (mulig) sykkelrekord og et tapt anrop

Alt kunne kanskje gått bra, eller i hvert fall litt bedre, om vi ikke hadde forsovet oss den morgenen.

Men det var akkurat det den mislykka familie gjorde. Vi forsov oss.

Jeg, som alltid brukte å våkne rolig og helt av meg selv, ble plutselig revet ut av søvnen ved at mamma sto foran senga mi, med vilt blikk og håret til værs, og skreik:

– PYM!! VÅKNE!

Selv etter at jeg hadde satt meg opp i senga, og på alle måter vist at jeg nå faktisk var våken, fortsatte hun å rope. Så kasta hun et blikk på klokka på armen sin, fikk et enda villere uttrykk og for på dør.

Av alle tenkelige dager var dette en skikkelig dum dag å forsove seg på.

Mamma skulle ha et tidlig møte på jobben. Sigmund skulle legge fram prosjektoppgaven om Apollo 11, og dessverre hadde han ikke skrevet ut teksten kvelden før. Nå sto han inne på kontoret og ropte til printeren som hadde hengt seg opp og som ikke ville høre på det han hadde å si.

Verst var det likevel for Sanna.

Naturlig blond skulle opptre i dag, og Sanna hadde garantert planlagt et par timer med stell og styr og jåleri på badet før hun gikk skolen. Nå føyk hun i stedet rundt med klær i den ene hånda og sminkesaker i den andre og så skikkelig, skikkelig gæren ut.

– Hvorfor har ingen vekt meg? hylte hun og virra rundt seg selv.

– Hvorfor har ingen satt på en vekkerklokke? ropte mamma tilbake og forsvant inn på badet.

Egentlig var det pappas skyld.

Kanskje tenker du at det er litt dårlig gjort å skylde på noen som faktisk ikke er til stede når uhellet er ute. Men sannheten var at når pappa sov hjemme, våkna vi bestandig i tide.

Ingen brukte vekkerklokke hjemme hos oss.

Og akkurat som de i gamle dager hadde en hane til å vekke seg med et rungende kykeliky! hadde vi snorkinga til pappa.

Men i dag var han borte. I natt hadde pappa sovet på sykehuset, og selv om dagen vår ikke hadde vart i mer enn omtrent to og et halvt minutt, var den i ferd med å utvikle seg til en katastrofe.

– Hvor er krepptanga? hylte Sanna fra badet.

– Hvor er det flere blekkpatroner? hoia Sigmund fra kontoret.

Når det kom til stykket, var det vel jeg som kom best fra det hele.

Egentlig hadde jeg tenkt å lese over familiehistorien min en gang til før jeg gikk på skolen, sånn i fred og ro. Men jeg forsto raskt at denne morgenen var det alt annet enn fred og slett ingen ro å finne hjemme. Det var like greit å komme seg av gårde.

Arkene der jeg hadde skrevet historien om Sanna, lå pent bretta sammen på pulten min. Nå la jeg dem øverst i sekken, dro over lokket og gikk opp trappa der jeg så vidt unngikk å kollidere med mamma, som kom svinsende ned med tannbørsten i munnen og mobilen i hånda. Inne fra kontoret kom en rekke med de verste banneord du kan tenke deg. Jeg kikka bort på mamma og venta på at hun skulle kjefte på Sigmund. Men mamma forsvant mot kjøkkenet og så ikke ut til å ha fått med seg noe som helst. Og jeg forsto at dette ikke var dagen for å sladre.

I stedet slengte jeg sekken fra meg under stumtjeneren i gangen der det fra før var stabla sekker og gymbager og mammas store skinnveske. Så svingte jeg ut på kjøkkenet på jakt etter en brødskive.

Mamma sto foran kjøleskapet og lette febrilsk etter noe. Håret hennes sto ut som en sky fra bakhodet, og nå hadde hun til og med begynt å snakke med maten.

– Brunost, brunost, brunost, hvor er du? mumla hun inn i kjøleskapet og trippa fort, fort som om hun måtte tisse noe veldig.

– Hvor er kammen? skreik Sanna fra badet.

– Hvor er det flere ark? ropte Sigmund fra kontoret.

Denne morgenen var i ferd med å bli en spørrekonkurranse, tenkte jeg. Men jeg hadde ikke svaret på et eneste av spørsmålene.

Jeg nappa til meg en banan fra fruktskåla og tok sikte på gangen. Det var like greit å komme seg av sted.

Sykkelen min bremsa ned foran skolen akkurat idet det ringte inn. Lårene verka etter all tråkkinga. Pusten peip ut mellom leppene mine. Dette måtte ha vært ny rekord i å sykle til skolen, tenkte jeg. Bare synd jeg ikke hadde tatt tida.

Jeg småløp mot trappa der de siste elevene var i ferd med å forsvinne inn døra. I korridoren utenfor klasserommet tok jeg igjen Sofia. Hun stansa halvveis opp da hun fikk øye på meg.

– Har du glemt å gre deg i dag? spurte hun.

Jeg løfta en hånd og strøyk den raskt gjennom håret.

Å gre meg var vel bare en av mange ting jeg hadde glemt, eller rettere sagt; ikke hadde rukket. Ikke hadde jeg spist frokost, ikke pussa tenna, jeg måtte kikke nedover meg selv for å forsikre meg om at jeg faktisk hadde huska å kle på meg, at jeg ikke gikk i pysjen, eller enda verre; helt naken. Men heldigvis hadde jeg raska på meg en t-skjorte og en olabukse.

– Travel morgen, sa jeg og kjente blodsmaken bakerst på tunga. – Hva har vi i første time?

Vi hadde norsk. Og Syver var hos tannlegen.

Det var Lukas som fortalte det. Noe hadde visst skjedd da Syver hadde gnagd i seg en kotelett i går kveld.

– Okei, sa Hilde. – Da blir det altså ingen historie i dag. Vi får heller fortsette med adjektivene.

Hun strakte seg etter norskboka på kateteret. Jeg rakk opp hånda.

– Ja, Pym? sa Hilde.

– Jeg kan godt lese.

Hilde blunka overraska.

– Har du skrevet historien din?

– Jepp! sa jeg. – Den ligger her i sekken.

Hilde bikka hodet litt til den ene siden mens hun holdt øynene sine på meg.

– Og det er sant det du har skrevet, Pym?

– Klart det, sa jeg, – så sant som det er sagt. Eller, så sant som det er skrevet.

Noen lo. Hilde smilte. Alle så på meg, og jeg kjente meg utrolig våken. Som om jeg hadde utvikla en ny sans. Eller fått noen ukjente superkrefter i løpet av natta.

– Okei, sa Hilde og slo ut med armen. – Da er det klart for Pym Petterson og hennes familiehistorie!

Folka rundt meg begynte å klappe. Jeg reiste meg fra stolen min og bukka dypt mot gulvet. Mange lo. Sofia løfta hendene og klappa enda høyere. Jonas satte pekefingrene i munnen og plystra høyt.

Langsomt stilnet lydene. Alle ansiktene i rommet var vendt mot meg. Nå var det blitt helt stille. Alt jeg kunne høre var en stille susing i røret borte ved vasken og ei flue som surra i vinduskarmen. Og Eline. Hun trakk pusten på en måte som avslørte at hun var skikkelig spent på hva som skulle komme.

De kilte litt under ribbeina. Men bare på en god måte. For jeg hadde en knallbra historie – jeg hadde jo det?

– Okei! sa jeg. – Er dere klare?

Alle nikka.

– Er dere spente?

På nytt ble det nikka rundt meg.

– Hvor spente, da? spurte jeg. – På en skala fra én til ti, der ti er kjempespent og én er bare litt spent, hvor spente er dere da?

– Kanskje du bare skal lese? sa Hilde oppe ved kateteret.

Hun pekte mot plassen foran tavla, der hvor alle de andre hadde stått. I dag var det min tur til å stå der. Nå var det bare å åpne sekken, plukke fram arkene og stille seg opp for å lese. Ikke noe om eller men, bare helt enkelt og greit.

Jeg bøyde meg mot sekken min.

Akkurat da begynte det å kime høyt fra en mobil. Jeg retta meg raskt opp og så meg rundt. Hvem var det som var så dum å ha på telefonen her inne? En mobil som kimte i timen var kanskje det aller, aller verste Hilde visste (bortsett fra mobbing og sånn, så klart).

I fjor hadde alle i klassen skrevet under på at vi – hvis vi hadde med telefon på skolen – alltid skulle ha den liggende i sekken. Uten lyd. Nå ringte det høyt fra en av sekkene og jeg tenkte: Stakkars den som eier den sekken og som har glemt å slå av telefonen sin!!

Jeg kikka bort på Hilde. Hun var stram og litt rød i ansiktet. Det merkelig var at hun så på meg.

– Pym! sa hun strengt. – Kan du slå av mobilen din?

– Hæ? sa jeg.

Jeg brukte mobilen min ganske sjelden. Som regel hadde jeg den ikke med på skolen, heller, bare hvis jeg skulle bort på ettermiddagen og måtte melde fra hjemme hvor jeg var og når jeg kom hjem.

Men som regel lå den på pulten min hjemme.

Det var der den lå i dag, også. Faktisk kunne jeg huske å ha sett den der nettopp i dag tidlig. Da jeg pakka ned arkene med historien min, hadde jeg lagt merke til at den nesten ikke hadde batteri. Jeg hadde tenkt at jeg burde sette i laderen, men jeg hadde ikke funnet den, og siden det tross alt var snakk om en skikkelig hektisk morgen, og jeg uansett ikke skulle bruke telefonen, hadde jeg latt det være.

– Pym! sa Hilde, enda litt strengere nå.

– Men telefonen min er jo hjemme! sa jeg.

Det kima igjen. Rett ved siden av meg.

Jeg kikka ned på sekken min som sto lent inntil pulten. Og selv om det var helt umulig å forstå, var det ingen tvil: Ringinga kom fra min sekk.

– Pym! sa Hilde.

Jeg stirra på sekken. Den røde sekken jeg hadde fått til jul av tante Unni og onkel Jan. Rød sekk til meg. Og helt lik rød sekk til Sanna.

Jeg svelga. Det kima igjen. Og først nå la jeg endelig merke til ringetonen.

A girl like me.

Det grøssa kaldt nedover ryggen, akkurat som om noen hadde tømt et glass med isbiter ned i nakken min.

Sannas mobil!

Men hvordan i all verden hadde Sannas telefon havna i min sekk?

Jeg stirra på den røde sekken.

Hvor var det blitt av refleksen som hang i lokket?

Og hvor var nøkkelknippet med den lilla P-en for Pym, den jeg hadde fått av Sofia til jul, den som brukte å henge i hempa?

– PYM! ropte Hildes stemme oppe fra kateteret. – Hører du ikke at jeg snakker til deg!?

Jeg stirra mot den ringende sekken min, og i det samme forsto jeg at det slett ikke var min sekk.

Vi måtte ha tatt feil.

I morgenkaoset måtte Sanna og jeg ha byttet om.

Dessverre var det jeg som hadde gått først hjemmefra. Og det betydde vel i grunn at det var jeg som hadde tatt feil.

Jeg bøyde meg raskt ned, trakk opp sidelomma på sekken, dro ut telefonen.

På displayet blinka det TIM. Og akkurat idet jeg skulle til å trykke vekk samtalen, slokna bokstavene.

Du har et tapt anrop.

23

Om verdens mest katastrofale sekkebytte og om det som kunne ha blitt et mirakel

Det var blitt veldig stille i klasserommet. Til og med flua som hadde surra så ivrig borte i vinduskarmen måtte ha tatt kvelden. Eller i hvert fall tatt seg en pause.

Jeg kikka forsiktig opp fra sekken. Alle stirra på meg. Men denne gangen var det ikke fordi de var spent på å høre meg lese.

Og så huska jeg: Familiehistorien min lå i Sannas sekk!

Hva hvis hun leste den? Søstera mi ville garantert ikke bli begeistra for å høre det jeg hadde skrevet om henne.

Og så kom jeg på det neste: Sannas opptreden. Det var jo i dag Naturlig blond skulle opptre!

Kjapt kasta jeg meg ned mot sekken igjen, dro opp lokket, trakk ut hempa og kikka nedi.

Et par tynne, skinnende strømpebukser. Den korte kjolen. Et par svarte sko med så lange og tynne hæler at de måtte være livsfarlige å gå med.

Alt Sanna trengte til opptredenen lå her, hos meg, i sekken som jeg hadde tatt.

Dette var helt feil. Dette var katastrofe!

Og alt var helt klart min skyld.

Jeg løfta hodet og så mot kateteret. Hilde sto med den grønne boka si i hendene, boka der hun skrev opp fravær og andre mindre hyggelige ting.

– Jeg er nødt til å gi deg et rødt kryss for dette, Pym, sa hun. – Du skjønner det?

Jeg kunne ikke annet enn å nikke.

Et rødt kryss fra Hilde var ikke bra. Men samtidig hadde jeg verre ting å bekymre meg for.

Hvor rasende kom ikke Sanna til å bli når hun fant ut av dette!

Hva kunne jeg gjøre? Skulle jeg be om å få sykle bort til ungdomsskolen og levere sekken til henne? Men kanskje var det allerede for seint. Hvis Naturlig blond skulle opptre i første time, hadde de nok måttet avlyse hele greia.

Det ville i så fall være min skyld.

Det kan ikke gå galt! hadde Sanna sagt ved middagen i går da hun snakka om opptredenen.

Men det kunne det så absolutt.

– Okei, sa Hilde og la vekk den grønne boka. – Hvis du har slått av telefonen din, Pym, foreslår jeg at du leser historien din nå.

Jeg kikka ned i sekken i tilfelle det hadde skjedd et mirakel. Det hadde det ikke.

– Pym? sa Hilde.

– Jeg har visst glemt den, sa jeg.

Noen fniste stille et sted bak meg.

– Eller ikke glemt, akkurat, sa jeg.

– Er det bikkja til naboen som har spist den? spurte Bashar med stemmen full av latter.

En gang i fjor vår da vi skulle levere en matteoppgave, hadde jeg sittet ute i hagen med leksene. Naboen hadde nettopp fått en valp, og mens jeg var inne en liten tur på do, stakk valpen av fra naboens hage og over i vår. Da jeg kom ut igjen, hoppa valpen lykkelig rundt i gresset – med den halvspiste matteboka mi dinglende ut av kjeften.

Det var ikke alle som hadde trodd på den historien. Og hvis du lover å ikke si det til noen, så kan jeg fortelle at den ikke var helt sann, heller.

Men nå! Nå snakka jeg så sant at sannere er det ikke mulig å få det.

– Det er Sanna! sa jeg. – Det er Sannas skyld!

Hilde trakk pusten.

– Hva har Sanna med dette å gjøre?

– Er det hun som har spist den? sa Jonas.

Nå lo nesten alle.

– Stille! sa Hilde høyt.

Latteren stoppa med det samme.

Hilde trakk to fingre fram og tilbake over panna. Hun minna litt om mamma. Kanskje Hilde også hadde en mann som snorka om nettene?

– Det er sant! sa jeg. – Sanna tok sekken min i dag tidlig.

I det samme begynte telefonen å kime igjen.

Lyden fra de høye tonene fikk meg til å fare sammen.

Show me all the reasons that you ought to be with a girl like me, just like me, sang telefonen.

– Pym! ropte Hilde. – Kan du være så snill å få skrudd av den telefonen!

Det sto Tim på displayet nå også. Jeg trykka vekk samtalen, og skyndte meg å sette telefonen på lydløst. Så stappa jeg den ned i bukselomma.

– Unnskyld, mumla jeg.

Hilde så på meg med et blikk som jeg ikke helt forsto hva betydde, men som garantert ikke var noe positivt. Hun trakk pusten, åpna munnen – men akkurat idet hun skulle si noe, ble døra revet opp.

Sanna.

Det var bare så vidt jeg forsto at den skapningen faktisk var min egen søster. Ansiktet hennes var sminka så mye og så sterkt at hun knapt likna seg selv. Neglene var knallrøde. Håret sto tupert oppover og bakover i en vanvittig frisyre.

Spør du meg, så hun ikke ut.

Men spør du Sanna, var det nok akkurat sånn man skulle se ut når man var med i en gruppe som Naturlig blond.

Bortsett fra antrekket, da.

Sanna var kledd i en løs, grå joggebukse med hettejakke over. Det var ikke det virkelige antrekket.

Og det var derfor Sanna var så sint.

Øynene hennes lyste av raseri. Blikket for rundt som en spinnvill rakett på nyttårsaften, for rundt i klasserommet, opp og ned langs pulteradene, og så stansa det på meg.

Jeg prøvde å smile. Det gikk ikke så bra.

Dessuten tror jeg ikke Sanna var mottakelig for smil, akkurat da.

Uten å si så mye som et ord, ikke engang unnskylde forstyrrelsen eller spørre om å få komme inn (slik vanlig folkeskikk er når man kommer sånn inn i et klasserom!) marsjerte hun rett inn. Over den ene skuldra hennes hang en rød sekk, løst, som om hun ikke helt ville ha noe med den å gjøre.

Alle så på henne. Ingen sa noe. Selv Hilde så ut til å ha mista taleevnen fullstendig.

Sanna stansa foran pulten min, og der slapp hun sekken rett ned i gulvet. Det klirra i noe der inne. Jeg kom til å tenke på den nye drikkeflaska mi.

Sanna, derimot, tenkte på helt andre saker.

Hånda hennes, med de blodrøde neglene, nappa til seg sekken. Så ga hun meg et iskaldt blikk, snudde seg rundt og marsjerte ut igjen.

Det hele var gjort på kanskje femten sekunder.

Og da døra smalt igjen etter Sanna, tror jeg ikke bare jeg, men også Hilde og de andre i klassen lurte på om det egentlig hadde skjedd.

Var det en drøm, kanskje? Et kjapt mareritt som liksom fløy forbi?

Jeg fikk øye på Julia. Hun så virkelig sjokkskada ut.

Julia stirra mot døra der Sanna nettopp hadde forsvunnet ut før hun langsomt snudde seg mot meg. Det kunne virke som om hun aldri hadde sett søstre som var sinte på hverandre. Og det hadde hun vel ikke, heller, hun med den perfekte Cecilie.

– Ja vel … sa Hilde.

Hun rista lett på hodet, som om hun liksom måtte riste av seg det som hadde skjedd.

– Ja vel, gjentok Hilde.

Det var første gang jeg hadde sett henne sånn, nesten uten ord og uten planer. Men det var ikke så rart. Sanna kunne ta skrekken fra de fleste, og med tupert hår og et malerskrin klint ut over trynet, ble hun ikke akkurat mindre skummel.

Da banka det på døra.

Alle kvapp.

Var det Sanna som kom tilbake? For eksempel for å si unnskyld for at hun ikke hadde banka på første gang hun kom inn?

Dørklinka gikk langsomt ned. Jeg stirra mot døra. Og der sto Syver. Det ene kinnet hans bulte ut.

– Har trekt en jeksel! sa han og pekte mot det hovne kinnet sitt.

Så ble det likevel til at Syver leste.

Hilde sa vi kunne snakke om adjektiver i stedet, hvis han hadde vondt i munnen, men Syver ville gjerne lese.

Jeg kunne ha foreslått at jeg leste. Nå som jeg hadde historien min her, kunne jeg jo fint gjøre det. Men Hilde nevnte ikke den muligheten. Og noe sa meg at det hadde vært nok bråk med meg i dag.

Dermed leste Syver.

Det var en historie om da mora hans og søsknene hennes var barn og måtte operere ørene sine som sto rett ut i lufta. Det virka som en morsom fortelling. Men jeg klarte ikke å høre skikkelig etter.

Jeg kikka på sekken min..

Hadde Sanna sett familiehistorien min? Og verre: Hadde hun lest den?

Mellom matboksen og leseboka lå de håndskrevne arkene mine, akkurat sånn jeg hadde lagt dem der om morgenen. Jeg trakk fram arkene – og i det samme merka jeg noe som kilte meg på låret. Først én gang. Så en gang til.

Jeg kvapp. Hva var dette?

Flue?! Veps?! Leamus?!

Jeg tok meg til låret – og kjente noe hardt mot hånda.

Sannas mobil. I min bukselomme. Jeg hadde helt glemt å gi henne den!

Forsiktig trakk jeg fram telefonen fra lomma. På displayet blinka en konvolutt. Du har en ny melding.

Nå var det vel ikke akkurat jeg som hadde fått den meldinga, tenker du kanskje. Og kanskje tenkte jeg det, også.

Likevel. Jeg klarte ikke la være. Jeg åpna den.

Hei : D Har prøvd å ringe deg! Kino i kveld? Tim.

Jeg kikka forsiktig opp. Hilde satt på stolen sin ved vinduet. Syver sto foran tavla, han leste noe jeg ikke fikk med meg, noe som fikk mange til å le.

Jeg kikka ned på telefonen igjen. Raskt trykka jeg på svarknappen, og tasta tilbake:

Helst ikke.

Så slo jeg telefonen helt av, og smatt den ned i sidelomma på sekken min.

24

Om å ha skruer i knærne, sikle som en gris og om å være flue på veggen

Hilde henta meg i skolegården seinere den dagen.

Det var storefri og jeg sto bøyd over drikkefontena og slurpa i meg kaldt vann da jeg så henne komme.

Det fantes ingen tvil.

Det var meg hun så på, meg hun gikk mot, og et øyeblikk var det som om den usynlige hånda tok tak rundt ribbeina mine og klemte til så det knaka.

Jeg kom til å tenke på Omar i fjor. Broren hans som hadde kræsja i en tunnel på motorsykkel. Da hadde også Hilde kommet. Omar hadde ikke skjønt noe. Han hadde tulla og hoppa og ledd mens han fulgte med henne inn, for det var først inne i klasserommet at Hilde fortalte om telefonen hun nettopp hadde fått; at broren til Omar var så skada at han kanskje kom til å dø.

Heldigvis døde ikke broren til Omar.

Så vidt jeg visste, var han akkurat like fin i dag, bare med et arr over øyet og noen skruer i knærne.

Men nå var det ikke Omar og broren det handla om.

Jeg retta meg sakte opp og kjente hvordan vannet rant fra haka og videre ned på t-skjorta mi. Hilde var kommet helt til søppelskuret, nå var det ikke mange meter igjen.

– Du sikler som en gris, Pym! flira Julia.

Hun sto foran meg, med ryggen til Hilde. Lipglossblanke lepper og håret samla i en perfekt topp midt på hodet.

Jeg svarte ikke. Borte ved søppelskuret løfta Hilde armen og svingte den lett i lufta.

– Pym! ropte hun.

Kunne det være Sanna? Hadde hun sprunget rett ut i veien foran en bil på vei tilbake til ungdomsskolen?

Eller var det pappa? Kunne de ha festa så mange elektroder på kroppen hans at han hadde fått elektrosjokk eller kortslutta eller rett og slett endt opp som aske og støv?

– Pym! ropte Hilde på nytt.

Julia snudde seg.

Det klemte til rundt ribbeina igjen. Jeg kjente meg plutselig kvalm.

– Har det hendt noe, eller? mumla Julia og kikka tilbake på meg.

Hårtoppen hennes vippa litt fram når hun svingte på hodet. Jeg svarte ikke nå heller.

Vi sa ikke noe mens vi gikk. Jeg fulgte etter Hilde, tre skritt bak, over den varme asfalten, og opp trappa. Gjennom de lange korridorene som lå merkelig stille og tomme. Først da vi kom inn i klasserommet, snudde Hilde seg og så på meg.

Hun så oppgitt ut.

Det er litt vel upassende å se oppgitt ut hvis man skulle fortelle en skikkelig trist og fæl nyhet, ikke sant?

– Hva er det her? sa Hilde og trylla fram noen ark.

Jeg stirra forvirra ned på arkene hun holdt fram. Hvite, tettskrevne ark, hvordan skulle jeg vite hva det der var for noe?

– Pym? sa Hilde og rasla arkene utålmodig mot meg.

Da skimta jeg litt av overskriften. Mine egne store, litt skakke bokstaver.

– Hvor fant du det der? sa jeg.

– De lå på pulten din, svarte Hilde.

– Å, sa jeg. – Var det der de lå.

Jeg hørte selv hvor dumt det lød. Og det hørte selvfølgelig Hilde, også.

– Du skriver spennende, Pym, sa hun, – men avtalen vår var jo at det skulle være sant.

– Det er sant! sa jeg. – Som det står i overskriften: 100 prosent sant.

Hilde satte seg tungt ned på kateteret. Det knirka i treverket under henne.

– Nå er det jo ikke sånn at ting blir sant bare fordi du skriver at det er sant, sa hun.

– 99 prosent, da! sa jeg. – Eller 75, cirka.

– Hva med broren din? sa Hilde. – Er han også fra Kina?

– Nei.

– Men er ikke de tvillinger?

Hilde så spørrende på meg.

Jeg kom ikke på noe å svare.

I stedet kom jeg på at Hilde hadde vært læreren til Sanna og Sigmund også, for noen år siden, da de gikk på barneskolen. Hilde visste godt hvordan Sanna så ut, hun visste også at Sanna ikke hadde et eneste kinesisk trekk. Hvorfor hadde jeg ikke bare skrevet at alle de kinesiske trekkene var blitt skandinaviske med åra?

– Pym, Pym, Pym, mumla Hilde.

– Ja, ja, ja, svarte jeg.

Hilde sukka. Jeg sukka.

Sola sto inn i klasserommet. Hilde hadde allerede fått en lett brunfarge på armene. Utenfor de åpne vinduene kunne vi høre lyden av barn som lekte og lo. Det var en varm dag, snart var det sommerferie og alle var glade, men jeg, Pym Petterson, måtte tilbringe resten av livet på skolen. I hvert fall ville jeg ikke få ferie før jeg hadde klart å skrive denne idiotiske oppgaven.

Og hvordan i all verden skulle jeg klare det?!

– Alt har blitt så dumt, sa jeg.

– Det har visst det, sa Hilde.

Så smilte hun plutselig. Som om det skulle finnes noe som var gøyalt her.

– Vet du hva, sa hun, og knipsa lett med fingrene. – Nå har jeg det! Når du kommer hjem i dag, så skriver du rett og slett ned det som skjer.

– Det som skjer? gjentok jeg.

– Ja! sa Hilde. – En helt vanlig dag hos familien til Pym Petterson!

– Men hva hvis det ikke skjer noe, da! sa jeg.

– Det trenger ikke være noe spektakulært! sa Hilde ivrig. – Tenk at du liksom skal observere det som skjer. Tenk at du skal være en flue på veggen!

– Ei flue? sa jeg. – Mener du virkelig at jeg skal være en flue, Hilde?

Hilde så til siden mens hun strøyk fingrene over panna.

Akkurat der og da tror jeg hun var ganske lei av hele meg. Og det ville i så fall ikke være noe rart. Jeg var lei av meg selv, jeg også.

Sola stakk meg i øynene. Varmen dirra i klasserommet. Og i det samme brølte lyden fra skoleklokka.

Friminuttet var over, det var klart for en ny time. Nytt fag. Nye muligheter.

– Da sier vi det sånn, da Pym? sa Hilde og reiste seg. – Da har vi en avtale?

Det hadde vi.

25

Om en åpen dør, en lapp på benken og et skrik

Jeg kom til å tenke på den flua da jeg gikk hjemover fra skolen. Flua som skulle være meg, som liksom bare skulle sitte der, på veggen, og se på og notere det som skjedde.

Sola brant mot nakken. Stroppene på sekken gnagde mot skuldrene mine. I lomma på sekken lå telefonen til Sanna.

Jeg ante ikke hvem Tim var, men det ante meg at jeg ikke burde ha svart på den meldinga. Nå var det uansett for seint.

En sommerfugl flagra forbi meg da jeg svingte inn foran huset.

Garasjen var tom. Og selv om ytterdøra sto på vidt gap, var det ingen som svarte da jeg stakk hodet inn i gangen og ropte Hallo?!

Jeg ble stående i døråpningen og lytte. Alt var stille. Men hvorfor sto døra vidåpen om det ikke var noen hjemme?

Kunne det være tyver der inne?

Et par svartkledde innbruddstyver med finlandshetter og svarte hansker som akkurat nå dro med seg tv-en vår og forsynte seg av skuffen med sølvtøy?

Jeg kikka forsiktig inn i gangen mens jeg merka hvordan det kribla lett inni hendene.

Det var jo ikke sånn at jeg håpa at vi ble robba. Men hvis det skjedde, ville jeg i hvert fall ha en spennende historie å servere på skolen i morra.

Pym Petterson som redder familiens verdisaker og legger tyvene i bakken helt på egen hånd!

Kanskje med et utklipp om saken fra avisa: «Jeg rakk ikke være redd,» sier Pym (11 1/2). «Det viktigste var å få stoppa bandittene!»

Jeg lista meg forsiktig inn og kikka mot stua.

Alt så akkurat ut som det brukte. Tv-en hang på veggen slik den pleide. Skuffene med sølvtøy var lukka. Det fantes ikke et eneste tegn på noe mystisk – bortsett fra den åpne døra.

Men hvor mystisk var egentlig en åpen dør? Jeg kunne selvfølgelig ringe politiet, men jeg tvilte på at de ville sette på blålyset og rykke ut bare for det.

Jeg sukka og satte sekken ned på gulvet. Så dro jeg fram kladdeboka og en svart penn og tusla ut på kjøkkenet.

Under en blomsterpotte på benken lå en stor, gul lapp.

Hei, unger!

Jeg er på sykehuset og henter pappa.

Grandiosa i fryseren. (Det skal IKKE bli noen vane!)

Klem, mamma

Jeg åpna boka og bladde fram til en ny, blank side.

Hva skulle jeg begynne med? Den åpne døra? Lappen fra mamma? En nøyaktig (og drit kjedelig!) beskrivelse av støvdottene som lå i krokene på gulvet eller de skitne frokostasjettene våre som var stabla foran oppvaskmaskinen?

Jeg sukka høyt. Dette kom helt klart til å bli den minst interessante fortellinga i hele 6A.

Men det var vel bare å gjøre som Hilde hadde sagt.

Og hvis det var dette Hilde ville ha, så skulle hun jammen få det! Jeg sukka en gang til og satte pennen mot papiret.

Det var akkurat da jeg hørte det.

Skriket.

26

Om å vræle som en baby, snakke som en politiker, og om superskitne hender

Det var et høyt og skjærende skrik.

Pennen glapp ut av hånda mi og landa på benken med et kort knepp.

Var noen i ferd med å bli angrepet? Måtte jeg forsvare meg? Jeg så mot brødkniven på benken.

Så var skriket der igjen. Det var ikke fullt så intenst denne gangen. Det kom tydeligvis utenfra, foran huset, og med det samme slo det meg: Var det ikke noe kjent med den stemmen?

Sanna satt bakpå sykkelen til Sigmund rett utenfor garasjen. Det var det første jeg la merke til da jeg reiv opp ytterdøra.

Det neste jeg la merke til var noe ganske unormalt: Sanna så ikke ut.

Håret, det som hadde vært en tupert frisyre tidligere på dagen, var nå begynt å bikke over mot den ene siden av hodet. Bak det venstre øret hennes kunne jeg til og med skimte en kvist som stakk ut blant hårstråene.

Men det var ikke bare frisyren som var i ferd med å ramle sammen.

Hele ansiktet til Sanna så liksom oppløst ut. Øynene var røde og hovne. Kinnene var dekt av striper etter maskaratårer. Og så var det klærne!

Hun var riktignok kledd i antrekket til Naturlig blond, men nå var det ikke mye som minna om en glamorøs popstjerne.

Den skinnende strømpebuksa var helt svart på knærne. På den ene leggen hadde til og med det tynne stoffet revna. De høyhælte skoene var dekt av jord, for ikke å snakke om hendene!

Om jeg ikke med egne øyne hadde sett at Sanna hadde røde negler den dagen, ville jeg aldri tippa det. Nå var fingrene svarte av jord og skitt og støv eller hva det nå måtte være.

Hva i all verden var det som hadde skjedd?!

Sigmund sto med føttene på hver side av sykkelen sin, med stanga mellom beina, vendt bakover mot Sanna som satt på bagasjebrettet. Broren min var litt reinere, men jeg kunne se at også han var skitten på hendene og på knærne.

Sigmund sa noe til Sanna, men han snakka for lavt til at jeg kunne høre det fra der jeg sto på trappa i døråpningen. Nå strakte han fram en hånd og la den på Sannas skulder, men hun vrei seg bare unna, og så var skriket der igjen.

Milde Moses i ørkenen som søstera mi kunne skrike!

Og sånn som hun så ut mens hun skreik!

Sanna lente hodet bakover, kneip øynene hardt sammen, åpna munnen stor og rund og vræææla. Hun kunne nesten minne om en baby. Og jeg måtte nesten le.

Men bare nesten.

For plutselig var det som om følelsen fra før i dag kom veltende tilbake. Den følelsen jeg hadde fått ved vannfontena da Hilde kom for å hente meg.

Hvorfor skreik egentlig Sanna?

Hadde det skjedd noe alvorlig? Og i så fall: Med hvem?

Sanna og Sigmund sto her, så hvem kunne det være da? Mamma? Pappa?

Det klemte til rundt ribbeina mine. Pusten kjentes liksom altfor tjukk for halsen, som om pusterøret plutselig hadde krympa sammen til en tynt, tynt sugerør.

– Hva har skjedd? ropte jeg og tok et skritt ut på trappa.

Sigmund snudde seg mot meg. Han fikk sola rett i øynene og måtte løfte den ene hånda opp i panna som en skjerm.

– Det er Sanna, sa Sigmund og pekte bak seg.

Så var det henne likevel.

Men hva? En alvorlig sykdom? En uvanlig og helt uhelbredelig sykdom?

– Hun har mista iPhonen sin, sa Sigmund.

– Hæ? sa jeg.

Sanna tok en pause fra skrikinga, senka hodet og så på meg med rødsprengte øyne.

– Den er helt borte! hiksta hun. – Nå blir det ingen tur til London på oss!

Det var det de hadde trua med.

Da mamma og pappa ga henne iPhonen, hadde de sagt at dette var noe hun virkelig måtte passe godt på, dette var noe hun absolutt ikke måtte rote bort eller ødelegge. Og hvis det skjedde, hadde pappa sagt, så ble det bare ikke snakk om noen Londontur i sommer!

– Hvordan klarte du å miste telefonen din? utbrøt jeg.

Sanna bare rista på hodet. Så gjemte hun ansiktet i de skitne hendene.

Sigmund forklarte at da Sanna kom hjem fra skolen for et par timer siden, hadde hun oppdaga at telefonen var borte.

Sigmund, som kom hjem rett etter henne (og som dessverre ikke tilfeldigvis hadde funnet en iPhone i grøftekanten) hadde sykla henne tilbake til skolen og hjulpet henne å lete.

De hadde lett overalt. De hadde lett i alle klasserommene og i alle korridorene. De hadde ringt Sanna fra Sigmunds telefon, og stått musestille og lytta – uten å høre så mye som et pip.

De hadde gått akkurat samme vei hjem som Sanna hadde tatt en time tidligere, og de hadde ikke bare kikka i grøftekantene.

– Vi har krabba! sa Sigmund og holdt fram de skitne hendene sine. – Vi har kikka bak hvert eneste tre, lett i hver eneste gresstust. Sanna har til og med kikka oppi hver eneste søppelkasse!

Han rista oppgitt på hodet, før han la til:

– Men ingen er vel så dum at de kaster en flunkende ny iPhone!

Sanna senka langsomt hendene som skjulte ansiktet hennes.

– De kommer til å drepe meg, hviska hun. – Mamma og pappa kommer til å drepe meg når de får vite det.

– Tviler på det, mumla Sigmund. – Men det ser verre ut med Londonturen vår.

Sanna pressa leppene hardt mot hverandre. Så begynte hun å grine. Ikke babyvræling denne gangen, mer sånn ekte gråt, sånn man dreiv på med når man faktisk var utrolig lei seg. Jeg kunne ikke huske å ha sett henne sånn før.

– Unnskyld, mumla hun og så på meg og Sigmund. – Unnskyld for at det ikke blir noen tur.

Sigmund sparka med joggeskoen i grusen uten å svare.

Jeg kjente at jeg var i ferd med å bli sint.

Og jeg tenkte: At Sanna hadde mista telefonen sin, var vel egentlig ikke mitt problem? Eller Sigmund sitt?

Det var jo ikke vi som hadde somla bort noe skikkelig verdifullt!

Så hvorfor skulle ikke vi kunne dra til London som planlagt? Mamma, pappa, Sigmund og jeg. Sanna fikk heller bli igjen aleine hjemme. Eller settes i kennel. Folk satte jo bikkjene sine i kennel når de dro på sommerferie, det fantes sikkert et liknende sted hvor man kunne plassere brysomme storesøstre?

– Unnskyld, gjentok Sanna, og kikka på oss. – Kan dere noen gang tilgi meg?

Og så, akkurat idet jeg skulle til å si til henne det der med kennelen (eller i hvert fall det der med at vi kunne dra selv om hun måtte bli hjemme) slo det endelig ned i meg:

Det var jo jeg som hadde Sannas mobil!

Akkurat nå, mens Sanna sto og grein og Sigmund sparka i grusen, lå mobilen i sekken min.

Og det hadde den gjort hele tida – både mens de gravde i grøftene og lette seg gjennom stinkende avfall i søppelkassene langs veien.

Jeg måtte rett og slett ha mista hukommelsen. I hvert fall mista en bitte liten del av hukommelsen, den delen som handler om hva man faktisk har i sin egen skolesekk.

– Jeg vet det! ropte jeg og slo ut med begge hendene.

– Hva da? sa Sanna.

Hun kikka på meg, og nå var det akkurat som det var kommet et slags lys i de røde øynene hennes. Et lys av håp, for eksempel. Og jeg var håpet.

Men hvor dum kan man bli?

Jeg kunne selvfølgelig ikke si at telefonen hennes lå i min sekk.

Hun ville sikkert bli glad for å vite hvor den var, men når den gleden var gått over, kom hun til å bli rasende på meg. Nok en gang rasende fordi jeg hadde tatt feil sekk den morgenen. Og så enda mer rasende fordi hun hadde blitt skitten på hendene til ingen nytte. Og så – når hun fikk vite at jeg til og med hadde svart på meldinga fra Tim – da var det jeg som kom til å bli drept.

– Hva da? gjentok Sanna.

– Vet du noe, Pym? spurte Sigmund.

De så spent på meg. Jeg merka at jeg svelga. Og så pressa jeg fram et slags smil.

– Jeg vet at vi må lete mer! sa jeg bestemt.

Det nye lyset i øynene til Sanna slokna. Samtidig begynte det å skjelve lett i underleppa hennes.

– Vi har lett overalt, sukka Sigmund.

– Og snart kommer mamma og pappa hjem! peip Sanna, og var helt på gråten igjen. – Da må jeg fortelle dem alt. Og så er det slutt!

Hun gjemte ansiktet i de skitne hendene igjen. Og Sigmund, han som alltid var så full av ord og ideer, så liksom bare tom ut.

– Okei! ropte jeg. – Nå kan vi gjøre to ting. Enten kan vi sette oss ned her på trappa med hendene i fanget og grine. Eller så kan vi stå på og kjempe og finne den der telefonen og så kan vi dra til London. Hva velger dere?

Sigmund kikka bort på meg, og for første gang den ettermiddagen var det antydning til et smil i ansiktet hans.

– Du burde bli politiker, sa han.

– Men hvor mener du vi skal lete? sukka Sanna. – Vi har jo lett overalt!

– Ikke overalt, sa jeg. – Hadde dere faktisk lett overalt, så hadde telefonen vært i hånda di nå.

Sanna kikka ned på hendene sine, som om hun håpa på et mirakel. Men hendene var selvfølgelig tomme. Tomme og ekstremt skitne.

– Pym har helt rett! sa Sigmund og satte fra seg sykkelen.

Jeg lurte på om jeg skulle be han skrive det ned. Pym har rett.

Det måtte være første gang i verdenshistorien at noen av søsknene mine hadde sagt noe sånn. Men selv om det kunne være fint å ha det skriftlig, svart på hvitt, var det ikke tid til det.

– Sigmund! sa jeg, med den bestemte politikerstemmen. – Du stikker ned på baksiden av huset. Sjekk bak alle bærbuskene og under trampolina! Og du, Sanna, tar en runde bak garasjen!

For en gangs skyld gjorde storesøsknene mine akkurat det jeg sa.

Sanna forsøkte seg så vidt med å si at hun verken hadde vært i garasjen eller nede i hagen etter at hun kom hjem fra skolen, men da jeg svarte at absolutt alle muligheter måtte holdes åpne, nikka hun lydig og forsvant mot garasjen. Og Sigmund småjogga langs grusen og ble borte rundt husveggen.

Så var jeg aleine.

Nå var det om å gjøre å handle smart. Og kjapt!

Jeg skyndte meg inn i huset, fant sekken min på gulvet i gangen, dro opp glidelåsen til den lille sidelomma.

Blodpumpa jobba i brystet. Puh! Der lå heldigvis telefonen.

Skulle jeg skru den på? Skulle jeg forsøke å slette meldinga som Sanna (det vil si: jeg) hadde sendt til Tim?

Jeg nølte et halv sekund. Så smatt jeg telefonen ned i bukselomma og skyndte meg ut igjen.

27

Om tjukke meitemark, sakte film og nok et skrik

Noen minutter seinere sto jeg bøyd over en av de store blomsterkrukkene på trappa og lot som om jeg lette etter telefonen der – selvfølgelig uten å finne noe annet enn halvvisne blomster, jord og et par tjukke meitemark.

Sigmund kom gående tilbake fra hagen. Samtidig kom Sanna fram bak garasjen.

– Ikke noe i hagen, sa Sigmund. – Hva med garasjen?

Han så på Sanna. Hun rista på hodet.

– Ikke noe her, heller, sa jeg og pekte mot blomsterkrukka.

Sigmund sukka tungt. Sanna kikka på klokka. Hun sa ingenting, men antakelig tenkte vi på akkurat det samme: Mamma og pappa som når som helst ville dukke opp.

Hendene mine var blitt skitne av jord, og mens jeg tørka dem mot baksiden av buksa mi, sa jeg så lett som jeg bare kunne:

– Er det noen som har sjekka i postkassa?

Sigmund myste skeptisk mot meg.

– Hvordan i all verden skulle telefonen havne i postkassa? sa han.

– Hørte du ikke hva jeg sa i stad? sa jeg. – At det er viktig å holde alle muligheter åpne?

Sigmund svarte ikke.

– Hvis noen har funnet telefonen, sa jeg, – noen som kjenner Sanna, ville det jo være naturlig å legge den i postkassa, da?

Sigmund heiste på skuldrene. Sanna nikka, men det var helt uten overbevisning.

– Kan jo alltids sjekke, mumla hun og begynte å gå mot postkassa.

Det var et merkelig syn.

Sanna vaklende på skitne, høye hæler. Det tuperte håret som sto ut som en floke i bakhodet. De revna strømpebuksene og de skitne leggene.

Sigmund sank tungt ned på trappa og hvilte hodet mot knærne. Han så ikke engang i Sannas retning. Han var visst ikke det minste spent på hva hun kunne komme til å finne.

Det var kanskje ikke så rart.

Jeg, derimot, merka hvordan hjertet jobba.

Sola stakk meg i øynene, og jeg kneip dem halvt sammen mens jeg fulgte med på Sanna som vakla de siste, sakte skrittene bort til postkassa.

Hvordan kunne hun ta seg så god tid!?

Nå stansa hun til og med opp, løfta på den ene foten og kikka seg under skoen. Mens hun lente seg inntil postkassa, plukka hun løs noen småsteiner som hadde festa seg under skosåla.

Kom igjen, da! tenkte jeg. Vil du ikke finne telefonen din, eller?

– Stikker inn og tar meg en dusj, mumla Sigmund ved siden av meg, og reiste seg fra trappa.

Jeg snudde meg raskt mot han.

– Nei! sa jeg. – Du må vente!

Sigmund så dumt på meg.

– På hva da?

– Vi må se om hun finner telefonen!

Jeg pekte mot Sanna. Så treig hun var! Hvor lang tid var det egentlig mulig å bruke på å åpne ei postkasse?!

Sigmund blåste luft ut av nesa.

– Hun finner den jo ikke der, sa han.

Jeg gadd ikke svare. Ikke gadd jeg se på han, heller.

Jeg snudde meg mot veien igjen, limte blikket fast på Sanna og postkassa.

Og plutselig var det som om alt gikk over til sakte film. Sanna som vippa opp lokket, som satte hendene på hver side av kassa, som liksom heiste seg opp mens hun bøyde seg framover, framover og kikka.

Og så: Ingenting.

– Der ser du, sukka Sigmund. – Var ikke noen telefon der, heller.

Han subba forbi meg og fortsatte oppover trappa mot døra.

Jeg stirra mot ryggen til Sanna.

Hvorfor sto hun helt urørlig?

Og hvordan kunne postkassa være tom?

Kunne noen ha stjålet telefonen mens jeg sto med ryggen til, bøyd over blomsterkrukka og gravde i jorda?

– Da blir det ingen London, da, mumla Sigmund bak meg og åpna døra.

Hjertet hamra vilt i brystet mitt. Dette var umulig å forstå!

Og så, akkurat idet jeg reiste meg fra trappa og snudde meg mot Sigmund og åpna munnen for å fortelle han absolutt alt, hørte jeg det.

Skriket.

Men denne gangen var det et gledesskrik.

28

Om bøllete folk, et telefonmysterium og om en lang (og litt stinkende) femmerkos

Aldri hadde søstera mi klemt meg så lenge.

Og aldri hadde hun kalt meg så mange fine ting.

– Du er den kuleste og klokeste jeg vet, Pym! ropte Sanna og klemte meg hardt, hardt inntil seg. – Du er et ekte supergeni!

– Jo, takk, mumla jeg.

Håret hennes kilte meg i nesa. Jeg fikk meg ikke til å fortelle henne at hun lukta ganske vondt. Hva var det Sigmund hadde sagt igjen? At Sanna hadde lett i alle søppelkassene langs veien …?!

– Det var faktisk utrolig smart, Pym, sa Sigmund, – å tenke på postkassa som en mulighet!

– Bare noe som falt meg inn, sa jeg litt sånn tilfeldig, og trakk meg forsiktig ut av omfavnelsen til søstera mi.

Sanna stirra lykkelig på telefonen hun holdt i hånda.

– Min elskede, elskede iPhone! sukka hun og planta et kyss midt på displayet.

– Hørte om ei gæren dame som var så glad i bikkja si at hun gifta seg med den, sa Sigmund. – Jeg håper ikke du har tenkt å gifte deg med den der?

Han pekte på iPhonen. Sanna bare lo.

Vi satt på trappa ved siden av hverandre alle tre. Og selv om alle var glade, visste jeg

at jeg ikke var helt i mål. Det var enda litt rot som måtte ryddes opp i før jeg kunne slappe helt av.

– Kanskje du må se om du har fått noen meldinger? sa jeg lett. – Hvis noen har bedt deg på kino eller noe sånn.

Sanna kasta et blikk på meg.

– Kino?

– Eller teater! sa jeg. – Kanskje noen har invitert deg med på et skikkelig spennende teaterstykke.

Sanna skrudde på telefonen og tasta raskt inn koden. Displayet lyste opp. Så begynte det å pipe.

– Veldig mange ubesvarte anrop fra deg, Sigmund, sa Sanna.

– Jeg ringte deg jo ti tusen ganger da vi lette, sa Sigmund.

Sanna nikka. Så stivna hun plutselig til.

– Et ubesvart anrop fra Tim, også! sa hun.

– Er det sant? sa jeg med en stemme som liksom skulle virka overraska.

Sanna nikka og bladde raskt på telefonen.

– Og en melding! sa hun. – Tim vil ha meg med på kino.

– Kino? sa jeg.

Sigmund flira og dulta meg i siden.

– Du er jo tankeleser, Pym! sa han og hørtes faktisk imponert ut.

Jeg prøvde å le. Men jeg fikk det ikke helt til. Før eller siden var Sanna nødt til å finne ut av det som hadde skjedd – og det var ingen grunn til å vente til siden.

– Hva har du svart til det, da? spurte jeg.

– Jeg har selvfølgelig ikke svart ennå, sa Sanna. – Jeg så jo meldinga først nå!

Hun dro fingrene over displayet, og i det samme sperra hun opp øynene.

– Hva er det her? utbrøt hun.

– Hva da? sa Sigmund og lente seg nærmere.

– Ellers takk? sa Sanna.

– Hæ? sa Sigmund.

– Jeg har svart ellers takk.

– Men vil du ikke på kino med han der Tim, da? spurte jeg.

– Jo! sa Sanna. – Så klart jeg vil!

– Nå vet jeg det! ropte jeg. – Noen har triksa med telefonen din!

– Hva da, triksa? sa Sanna.

Heldigvis kasta Sigmund seg på.

– Jeg leste om det der en gang! sa han. – Om ei jente som glemte igjen mobilen på bussen. Noen bøllete folk fant den, og så begynte de å sende merkelige meldinger til nesten alle hun hadde lagra.

– Så dårlig gjort, sa jeg.

– De skreiv skikkelig frekke ting, også, sa Sigmund. – For eksempel skreiv de JEG ER FORELSKA I DEG! til nesten alle guttene hun hadde lagra. Og til nummeret som var lagra som mamma, sendte de en melding der det sto JEG ER GRAVID!

Sanna stirra på Sigmund med store, engstelige øyne.

– Sjekk, da! sa jeg og pekte på telefonen.

Sanna begynte å bla. Pekefingeren dro seg raskt fram til loggen for meldinger.

– Ser ut som det bare er sendt en melding herfra, sa hun.

– Flaks, sa jeg. – Da var det heldigvis ikke så bøllete folk som fant telefonen din.

– Nei, de var jo faktisk greie, sa Sigmund. – De leverte jo til og med telefonen tilbake.

Jeg nikka.

Men Sanna var ikke helt fornøyd.

– Nå tror Tim at jeg ikke vil på kino med han, sukka hun og så plutselig ut som om hun var blitt ramma av en katastrofe.

Sigmund himla med øynene.

– Hallo! stønna han. – Hvor vanskelig kan det være, liksom? Plukk opp den der telefonen og ring han, da!

Sanna gjorde som Sigmund sa. Hun tok med seg telefonen og gikk bort til enden av hagen, helt borte ved epletrærne, for det ville visst være superpinlig om vi skulle høre noe av det hun sa.

Sigmund og jeg ble sittende igjen på trappa.

Sola stekte. En humle surra sløvt over gresset. Snart, snart, snart var det sommerferie og vi skulle til London. Det var ingenting som tyda på at vi ikke skulle det

– Egentlig er det et telefonmysterium, sa Sigmund og dunka fingertuppene mot hverandre. – Noen finner en telefon, de sender en eneste melding, og så leverer de telefonen tilbake. Er det ikke litt rart?

Han snudde seg mot meg.

– Kanskje litt, sa jeg og heiste på skuldrene.

Borte ved epletrærne sto Sanna og prata i telefonen. Det var umulig å høre hva hun sa, men vi kunne se hvordan hun veivet med den ledige hånda.

– Kanskje kommer vi aldri til å finne helt ut av det, sa Sigmund og vifta vekk ei flue.

– Nei, sa jeg. – Kanskje ikke.

Sanna kom småløpende tilbake. Det breie gliset som fylte hele det forgråtte ansiktet hennes, fortalte alt om hvordan praten med Tim hadde gått.

– Kanskje en fordel å ta deg en dusj før den kinoen i kveld? flira Sigmund.

Sanna geipa til svar. Hun begynte visst å bli seg selv igjen, nå.

I det samme hørte vi en velkjent bildur.

En harkete motor som hørtes ut som om den tilhørte en bil som når som helst kunne bryte sammen. Og ganske riktig: Borte i veien kom bilen vår kjørende.

– Takk, kjære, kjære Pym, mumla Sanna og stirra på bilen som svingte inn ved postkassestativet.

Da mamma og pappa gikk ut av bilen, la jeg merke til to ting: Mamma, som i den siste tida stort sett hadde sett trøtt ut, virka plutselig utrolig kvikk og opplagt. Pappa, derimot, så elendig ut. Han gjespa høyt da han kløv ut av bilen, og det virka som om han måtte ta sats for å orke å slå bildøra igjen etter seg.

Hva hadde egentlig skjedd med han på sykehuset i natt?

Før jeg rakk å spørre, stansa mamma opp foran oss og utbrøt:

– Men hvordan er det dere ser ut?

Sanna kikka ned på de revna strømpebuksene sine. Sigmund tørka hendene mot knærne sine uten av de ble noe reinere av den grunn. Og jeg, som helt klart var den minst møkkete av oss, løfta hendene som ennå hadde rester av jord.

– Vi har luka, sa jeg.

– Hæ? sa mamma.

– Vi så at det var en del ugress og sånn i bedene, sa jeg, – og så tenkte vi at vi ville gjøre noe hyggelig sammen og samtidig hjelpe dere!

Jeg så på mamma og pappa mens jeg smilte så pent jeg bare kunne.

Pappa klødde seg i nakken. Mamma flakka med blikket. Jeg håpa at Sigmund og Sanna klarte å spille med.

– Det er viktig å gjøre ting sammen iblant, sa Sigmund. – Oss søsknene.

– Og så er det jo bare helt herlig å jobbe ute i hagen når det er så fint vær, fortsatte Sanna.

Mamma og pappa så stumt på oss, og på hverandre.

– Ja, se der! utbrøt plutselig mamma og pekte mot blomsterbedet nærmest garasjen. – Det ser jo mye finere ut nå!

– Ikke sant! sa Sanna. – Det var faktisk Pym som fiksa akkurat det bedet. Hun har skikkelig grønne fingre!

Jeg kikka bort på søstera mi. Hun så på meg og smilte, og enten var hun verdens mest falske person, eller så var det et ekte smil.

– Du og du, mumla pappa og rista lett på hodet. – Gleder meg jammen til å dra til London med verdens fineste barn!

– Vi er ikke barn, sa Sigmund.

– Vet dere hva? sa mamma. Nå syns jeg vi rett og slett burde ta en femmerkos!

– Hæ? sa jeg.

– Ja! sa Sanna og slo ut med armene. – Kom igjen!

Femmerkos var noe vi hadde drevet med da vi var små. Den var en klem der alle var med: mamma, pappa, Sigmund, Sanna og meg. Så vidt jeg huska, brukte vi å ta en femmerkos hver eneste kveld da jeg var liten. Men det var mange år siden.

Og så ble det femmerkos. Sigmund prøvde seg med en protest om at det både var barnslig og uhygienisk, men han mente det nok ikke så veldig sterkt, for snart sto vi der alle fem på gresset foran huset i en klynge av en klem.

– Dette var jammen koselig! sa mamma.

– Hvorfor gjør vi ikke dette mye oftere? sa Sanna med ansiktet klemt mot pappas arm.

En ekkel dunst av noe slo opp mot meg. Jeg kom til å tenke på de der søppelkassene igjen.

– Er det noe som lukter rart her? sa pappa og vibrerte lett med nesevingene.

Jeg vrei hodet litt til siden og prøvde å puste med munnen. I det samme fikk jeg øye på han. Naboen med bikkja. Han som hadde overtatt huset i svingen etter den sure dama. Han som nesten hadde fått hjerteattakk den dagen han så meg klissvåt og nesten naken i regnet.

Han var ute og gikk med hunden sin i dag, også. Og jeg kunne se hvordan han stirra på oss. Han vrei hodet til siden og stirra så fælt at faren for nakkesleng måtte være stor. Hadde det ikke vært for bikkja som trakk i båndet, hadde han nok stoppa helt opp for å glane.

Jeg kneip sammen munnen for ikke å begynne å le.

Stakkars nabo. Han måtte tro at vi var en helt gæren familie. I så fall hadde han vel ganske rett.

– Hmm! sa mamma og lente kinnet sitt mot en eller annens skulder.

– Virkelig trivelig, sa pappa.

– Sånn! sa jeg og slapp taket i de andre. – Skal vi si at vi gir oss der?

29

Omsider: Pym Pettersons familiehistorie (3. og siste forsøk)

Aldri hadde jeg vært så nervøs.

Magen kjentes urolig og oppblåst og helt enormt stor.

Hvor mye luft er det egentlig mulig å ha inni en mage? tenkte jeg. Hvis jeg feis nå, kom det neppe til å bli noe igjen av verken dette klasserommet eller denne skolen.

Det var altså i klasserommet jeg sto.

Med ryggen mot tavla, foran alle de andre i klassen.

Det var nest siste skoledag før ferien og nå var det min tur. Den aller, aller siste familiehistorien i klasse 6A.

Foran meg summa det lavt av stemmer og lyder. Noen som hviska, noen som fniste, noen som snudde på seg sånn at stolbeina skrapte høyt og skjærende mot gulvet. Og utenfor skinte sola.

– Hysj! sa Hilde og løfta pekefingeren opp i lufta. – Nå er vi helt stille, og så hører vi på Pym.

Det begynte å buldre i magen min igjen. Som en tørketrommel som kaster rundt på tarmer og innvoller og alt det andre som fins der inne, tenkte jeg.

– Vær så god, Pym! sa Hilde og ga meg et smil før hun gikk og satte seg på stolen ved vinduet.

Summinga ble lavere, men den slutta ikke helt.

Det var ikke så rart. Dette var en sånn dag da ingen helt orka å sitte stille. Man ville skravle eller sende lapper. Eller aller helst: Man ville ut og spille fotball! Klatre i trærne! Stupe ut i et kjølig vann! Dra på sommerferie!

Kort sagt ville alle disse jentene og gutta som satt foran meg nå gjøre absolutt alt annet enn å sitte her, i et varmt klasserom og høre på meg. Det var ikke særlig oppmuntrende å tenke på, men det var i hvert fall sant.

Jeg kikka ned på arkene jeg holdt i hånda.

Det var tre av dem og de var tettskrevne. Da alt rabalderet hadde vært over i går, da Sanna var på kino med Tim og mamma og pappa så på nyhetene og Sigmund lå på senga si og sloss med nok en gjeng zombier, da hadde jeg lekt at jeg var den der flua. Eller i hvert fall: satt meg ned og skrevet om dagen i går (som i går het dagen i dag) rett fram, sånn som jeg huska det.

Og nå sto jeg her, foran hele klassen, med historien mellom hendene.

Det summa og summa. Det var som om hele klasserommet var fylt med elektrisitet eller kanskje en ivrig bisverm.

Borte ved vinduet kremta Hilde. Jeg kikka bort på henne. Hun smilte til meg.

Det var et oppmuntrende smil. Men likevel: Jeg tror ærlig talt ikke hun forventa seg noe av meg. Og det var det tydeligvis ingen andre som gjorde, heller.

Omar spissa blyantene sine. Eline satt bøyd over pulten og tegna. Julia filte neglene med en raspende lyd. Lukas var en av de få som så på meg, men det var ikke akkurat forventning i øynene hans, og jeg kunne se at han prøvde å gjemme en lang gjesp bak hendene sine.

Sånn var det: Klassekameratene mine var i ferd med å krepere av kjedsomhet – og det allerede før jeg hadde begynt på fortellinga mi. Selv Sofia, som alltid var så grei, så på meg med en rynke tvers over panna, en rynke som liksom sa: Dette kommer aldri til å gå bra.

– Det er bare å begynne når du er klar, Pym, sa Hilde lavt borte ved vinduet.

Og selv om jeg ikke kjente meg klar i det hele tatt, var det ikke noe å vente på. Tida var inne, eller kanskje heller ute. Nå var det bare å hoppe i det.

Jeg kremta høyt. Og så hoppa jeg uti.

Jeg heter Pym Petterson. Og nå skal du få høre om den mislykka familien min. Kanskje begynte det med at jeg kom hjem fra skolen i dag og så at døra var åpen og tenkte at det nok var tyver hos oss. Eller kanskje det begynte før det, med at faren min skulle sove en natt på sykehuset fordi han snorker så fælt at mamma holder på å bli gæren og pappa kanskje må opereres. Og så begynte det litt da jeg plutselig satt her i klasserommet i dag med telefonen til storesøstera mi og hun fikk en melding fra en gutt hun liker og han spurte om hun ville være med på kino og jeg lot som om jeg var søstera mi og svarte ELLERS TAKK.

Akkurat da jeg leste den biten, hørte jeg et gisp fra Julia. Hun var sikkert sjokkert over at man kunne gjøre noe så slemt mot sin egen søster. Eller kanskje gispet ikke handla om det jeg leste. Kanskje hørte hun slett ikke etter, kanskje satt hun bare der og gispa over neglene sine.

Jeg fortsatte med skriket – det som viste seg å tilhøre Sanna. Jeg fortalte hvor møkkete og revna søsknene mine hadde sett ut, og om hvordan jeg plutselig kom på at den forsvunne telefonen ikke var så forsvunnet, men faktisk lå i sekken min.

Og mens jeg sto der og leste, med mage som en buldrende tørketrommel, la jeg langsomt merke til noe.

Det begynte å bli stille i klasserommet.

Hviskinga stansa opp. Ingen skraping med stoler. Ingen tromming med fingre mot pulten eller tunge sukk.

Hadde det skjedd noe galt? Hadde alle plutselig besvimt av kjedsomhet?

Jeg kasta et kjapt blikk opp fra arkene, og skvatt til.

Absolutt alle så på meg.

Tjueseks ansikter rett fram. Femtito øyne som stirra rett på meg.

Eline hadde slutta å tegne. Julia hadde lagt vekk neglefila. Omar glante på meg mens en av blyantene hans hang slapt i den ene munnviken.

Jeg svelga og stirra tilbake på dem.

Hva i alle dager var det her?

– Kom igjen, da Pym! sa Syver utålmodig. – Fortsett å lese!

Jeg blunka raskt som om jeg ikke helt trodde mine egne øyne.

Men dette var de eneste øynene jeg hadde, og jeg kunne ikke annet enn å tro på det de fortalte.

Jeg kikka ned i arkene igjen og fortsatte.

Så leste jeg om Sannas sakte filmåpning av postkassa, om mamma og pappa som kom hjem og lurte på hvorfor vi var møkkete, om lukeløgnen min, om femmerkosen, og om det som skjedde da vi gikk inn for å spise den pizzaen som lå og venta på oss i kjøleskapet, den som ifølge mamma ikke skulle bli noen vane.

«Hvordan gikk det egentlig på sykehuset,» spurte jeg pappa. Mamma sa: «Bra!» Jeg sa til mamma: «Jeg spurte ikke deg.» Pappa satte pizzaen inn i ovnen. Han sa: «Det gikk kjempedårlig.» Mamma lo og rufsa faren min i det kjempetynne håret hans. «Nei da det gikk jo bra,» sa hun. Da sa broren min: «Kan dere bestemme dere? Kan noen være så snill å fortelle hva som skjedde på sykehuset i natt?»

Det som hadde skjedd var skikkelig flaut. For faren min, altså. Da han hadde lagt seg i sykehussenga i går kveld, hadde han bare ikke klart å sovne. Han lå og vrei seg i minst en time, og til slutt fant han ut at han måtte late som han sov.

«Lot du som du sov?» sa broren min. Pappa ble rød i trynet. «Jeg måtte jo det! Jeg måtte jo vise legene hvor mye jeg snorker, og da måtte jeg jo sove!» Jeg spurte: «Lot du som du snorka, også?» Faren min nikka. «Jeg snorka som jeg aldri har snorka før.» Han lukka øynene og lot som han sov, og så trakk han pusten inn og lagde det aller høyeste snorket som noensinne har funnet sted på denne delen av jordkloden. Det rista i glassa på kjøkkenbordet. SÅ høyt var det.

«Problemet var bare at legene skjønte at jeg tulla,» sa pappa og nå var han så flau og så rød at han gløda helt ut på ørene. Det går faktisk an. Å rødme så mye at til og med ørene blir røde.

Jeg spurte hvordan legene hadde skjønt det. Juksesnorkinga hans hadde jo hørtes superekte ut. Pappa sa: «Jeg hadde på meg sånne elektroder. De skulle jo måle nivået på søvnen. Og mens jeg lå der og liksomsov og liksomsnorka, sto legene og så på en dataskjerm, og den viste at jeg overhodet ikke sov.»

Da skjedde det noe. En lyd som minna om latter.

Jeg kikka opp fra arkene og så rett inn i en haug med åpne munner.

Det var klassens munner. De lo.

De lo så fælt at jeg ikke lenger kunne høre tørketrommelen i magen. De lo så høyt at jeg kunne skimte drøvelen til Salima og hullet etter jekselen til Syver.

– Det er ikke gøy, altså! sa jeg høyt. – Dette er en innmari kjedelig historie!

Men det var det ingen som hørte. De lo og lo. Det var bare så vidt det ble stille nok til at jeg kunne lese slutten.

Faren min sa at dette betydde at han måtte gjøre hele greia en gang til. Han måtte sove en natt til på sykehuset. Mamma smilte som en sol og sa: «Det er jo helt topp!» Hun gleda seg til å få enda en natt uten snorking. Hun var så glad at hun ga pappa et kyss midt på munnen. Da sa jeg: «Er dere klar over hvor mange bakterier det egentlig er i et kyss?» «Nei, hvor mange er det?» sa mamma. Jeg sa: «Det vet jeg ikke, men sikkert mange tusen.» Så spiste vi pizzaen som var stekt litt for lenge og svidd på den ene siden og ganske mislykka. SLUTT.

Utrolig men helt sant: Applausen brøt ut. Og den varte og rakk.

Jeg visste ikke hva jeg skulle si. Eller gjøre.

Men jeg merka at tørketrommelen helt var borte. Nå var det en annen følelse som satt i kroppen. En vanvittig letthet. Som om jeg når som helst kunne ta av fra bakken og fly av sted akkurat dit jeg ville.

– Jeg digger han faren! lo Meles.

– Den femmerkosen var bra, sa Eline.

– Jeg syns det var skikkelig kult at de krangla på en måte som viste at de egentlig er glad i hverandre, sa Omar.

Glad i hverandre? tenkte jeg. Er det det vi er?

Hilde reiste seg fra stolen borte ved vinduet.

– Flott, Pym! sa hun. – Og det er klart, litt overdrivelse må være lov!

Hun blunka til meg. Hun skjønte nok ikke at det tvert imot handla om underdrivelse.

Jeg tok med meg historien min og gikk bak i klasserommet. Bare én grein var ledig. En tjukk, brun grein som strakte seg ut fra stammen og høyt oppover. Jeg fant tegnestifter og festa arkene mine langs greina.

Og så var treet endelig fullt.

30

Om hjemmebakte kaker, overraskelsesbesøk og om å være en Pizza Grandiosa

Selvsagt kom vi for seint på avslutninga.

Noe annet ville vel ha vært en overraskelse, selv om vi akkurat i år faktisk hadde en grunn.

Grunnen het Helga Sun.

Sammen med tante Unni og onkel Jan dukka de opp på overraskelsesbesøk den ettermiddagen. Og da vi endelig fikk møte den nye kusina vår, var det jo ikke så rart at vi glemte både tid og sted.

Helga Sun var nydelig. Og supermorsom. Og litt frekk.

Hun tok tak i de svære ørene til Sigmund og dro så hardt at han skreik. Da lo Helga Sun. Med åpen munn og to små tenner sprikende ut hiksta hun av latter. Og etterpå, da hun gravde hendene sine godt inn i håret til Sanna og rufsa det skikkelig til, tenkte jeg at denne kusina her kom jeg til å få mye moro med.

Da onkel og tante og Helga Sun dro hjem, var klokka litt over fem.

– Jeg håper ikke dere har glemt at skoleavslutninga begynner klokka seks? sa jeg.

Det hadde selvfølgelig alle glemt.

Dermed ble det kaos og kø. Alle måtte skifte og søsknene mine måtte selvfølgelig protestere. Sigmund ville mye heller stikke bort til Niels enn å være med på en superbarnslig skoleavslutning. Og Sanna forklarte at hun faktisk var nødt til å begynne å pakke siden det bare var halvannet døgn til vi skulle fly til London.

– Det tar faktisk tid å finne fram til en gjennomført storbygarderobe! sa hun.

Da lo pappa. Og mamma sa bestemt at når alle var invitert, både foreldre og søsken, så skulle alle stille.

Da vi endelig hadde fått raska på oss noe halvfint tøy og satt oss inn i bilen alle fem, kom jeg plutselig på det.

– Hvor er kaka? spurte jeg.

– Kaka? sa pappa.

– Alle skal ha med en kake, sa jeg. – Det sto jo på lappen!

Mamma snudde seg fra forsetet og så på meg over skuldra.

– Hvilken lapp?

Det var da jeg kom på at den lappen, den som Hilde hadde delt ut for lenge siden, antakelig lå på bunnen i sekken min.

– Har du glemt kake, mamma? sa Sanna.

Mamma snudde seg enda mer fra forsetet.

– Hvorfor sier du mamma? sa hun. – Hvorfor sier du ikke: Har du glemt kake, pappa?

– Har du glemt kake, pappa? sa Sigmund og så liksom strengt på pappa.

– Nei da, sa pappa og starta den harkete bilmotoren. – Jeg tenkte å kjøpe en på veien.

Vi stansa på bensinstasjonen bortenfor skolen. Jeg ble med pappa inn. Kaker hadde de ikke, men bak glassdisken lå det store, deilige boller proppa med gult fyll.

– De der ser da ganske hjemmebakte ut? spurte pappa og blunka til meg.

– Jepsipepsi, sa jeg og blunka tilbake.

Klasserommet var pynta med blomster og ballonger. Borte ved vinduet var noen av pultene skjøvet sammen til et langt bord, og på det bordet sto den ene kaka lekrere enn den andre.

Pappa og jeg sneik oss bort og danderte bollene så fint vi bare kunne oppå et par servietter.

Hilde hadde pynta seg med blomstrete kjole, og i håret hadde hun festa en rose. Hun holdt en liten tale, der hun skrøyt masse av samholdet i klassen.

– En fantastisk gjeng med godt humør og masse fantasi! sa hun.

Og kanskje var det bare noe jeg innbilte meg, eller kanskje kikka hun bort på meg da hun sa det siste ordet.

Hilde fortalte om treet også.

Og etter at vi hadde klappa for talen, og etter at Meles og Sofia hadde gitt henne en blomst fra oss i klassen, begynte foreldrene og søsknene å gå bort og kikke på treet vårt.

Kanskje sitter du nå og tenker at jeg er litt vel treig i nøtta.

I så fall tenker jeg at du har rett.

Jeg var treig. For det var først nå, mens folka stima sammen foran treet og begynte å lese på fortellingene, at jeg skjønte at jeg kom til å bli avslørt.

– For en morsom idé! sa pappa og nikka mot veggen bakerst i klasserommet. – Det treet der har du visst ikke fortalt om, Pym!

Han satte på seg lesebrillene og gikk for å ta en titt. Mamma fulgte etter han.

Det kunne gått skikkelig ille. Men heldigvis gjorde det ikke det. For verken mamma eller pappa skjønte at jeg for en gangs skyld hadde vært ærlig.

– Det var en god spøk, smilte mamma da hun kom tilbake. – Det at dere ikke hadde luka i det hele tatt.

– Jeg måtte jo finne på noe, sa jeg.

– Og det med telefonen til Sanna, da! sa mamma og måtte le.

– Var jo litt mer spennende å finne på det, enn å skrive om at vi hadde luka blomsterbed, sa jeg.

Jeg så meg rundt etter Sanna.

Hun hadde ikke vist den minste interesse for treet, og spør du meg, var det helt greit. I stedet sto hun borte ved døra og kasta på håret mens hun snakka med en fyr som viste seg å være stebroren til Eline. Det viste seg også at han, for noen år siden, hadde vært med i 71 grader Nord, og selv om han hadde blitt stemt ut nesten med en gang, syntes Sanna det var sykt kult å snakke med en ekte tv-kjendis.

Sigmund ble sittende med Sverre, vikarlæreren vår i musikk, og snakke om en ny versjon av Angry Birds, og det var bare fint, tenkte jeg.

Pappa var vel den som var mest skeptisk.

– Skrev du det der med at jeg lot som jeg sov? hviska han og kikka seg brydd rundt i klasserommet.

– Det var ingen som trodde på det likevel, sa jeg.

– Ikke? sa pappa.

Jeg rista på hodet.

– Alle trodde at det var noe jeg hadde dikta opp.

– Sikker? sa pappa.

– Absolutt, svarte jeg. – Ingen tror at en voksen mann vil gjøre noe som dumt.

– Nemlig, sa pappa og lo.

Hilde klappa hardt i hendene.

– Da blir det kaffe og kaker! ropte hun. – Det er bare å forsyne seg fra bordet der borte.

På vei bort til kakekøen fikk jeg øye på Julia. Hun var kledd i en nydelig, hvit blondekjole og ved siden av henne sto Cecilie i en nesten lik kjole. De så ut som to perfekte prinsesser. Nå forsynte de seg av en perfekt kransekake, og jeg kunne vedde på at det var fra dem den kaka kom.

Men likevel.

Bensinstasjonsbollene våre smakte fantastisk. Og de ble revet vekk nesten med det samme.

– Nydelig hvetebakst, hørte jeg en bestemor mumle med munnvikene dekt av gult fyll. – Lurer på om det er mulig å få oppskriften?

Jeg kikka bort på Julia og Cecilie og på de velkledde foreldrene deres.

Og jeg tenkte at de kanskje var som den perfekte middagen: indrefilet med nyplukka sopp. Vi, derimot, var mer som en ferdigpizza.

Men akkurat da kjentes det faktisk helt greit.

Da var det noen som prikka meg på skuldra. Jeg snudde meg og så rett på Hilde.

– God sommer, da Pym! sa hun og løfta kaffekoppen sin til skål.

Jeg løfta saftglasset mitt mot henne.

– God sommer, selv, sa jeg og smilte.

SLUTT

Om boken

Første bok i ny humorserie om antiheltinnen Pym Petterson og hennes mislykka liv.

Tenk deg at læreren din foreslår at alle i klassen skal skrive noe om sin egen familie – en ekte og helt sann historie som gjerne kan være spennende eller morsom.

Hva gjør du da?

Eller rettere sagt: Hva gjør jeg da?

– Jeg mener fortsatt at det vil være mer spennende å skrive en oppgave om forbløffende fakta, sa jeg. – Visste du at vi mennesker bruker hele 300 forskjellige muskler bare for å holde balansen når vi står oppreist?

– Pym, sa Hilde.

– Eller at maten bare bruker 7 sekunder fra munnen og ned i magen? sa jeg.

– Pym! sa Hilde.

– Eller at et hårstrå kan bære 3 kilo? sa jeg. – Tenk det, da! Tre kilo!

– PYM! sa Hilde. – Gi deg!

Da ga jeg meg. Hilde var en skikkelig grei og tålmodig lærer, men når hun uttalte navnet mitt på den måten, med liksom store bokstaver og minst ett utropstegn etter, visste jeg det var på tide å gi seg.

Pym 11 år, har en familie som verken er spennende eller morsom. Den er rett og slett bare ganske mislykka!

Om forfatteren

Anmelderne har sjelden vært så samstemte i sin begeistring: Heidi Linde er en norsk Nick Hornby, en Jonathan Franzen, en kvinnelig Lars Saabye Christensen.

Heidi Linde er født i Asker i 1973. Hun har gått på forfatterstudiet i Bø og er utdannet manusforfatter fra den Norske Filmskolen på Lillehammer. Hun debuterte med barneboka Myggstikk i 1998, og i 2002 kom den første romanen Under bordet. Hun har også skrevet radiodramatikk, og gikk av med seieren i den nordiske hørespillkåringen i Helsinki i 2008 for hørespillet Schmokk.

Skjønnlitterære utgivelser

Agnes i senga. Roman (2012)

Nu, jävlar. Roman (2011)

Resten av livet. Sammen med søsteren Ellen. Roman (2007)

Schmokk: en romantisk radiokomedie om støvsuging, sex og kjærlighet. Skuespill (2007) Solum

Juggel. Roman (2004)

Under bordet. Roman (2002)

Barne- og ungdomsbøker

Pym Pettersons mislykka skoletur. Barnebok (2012)

Pym Pettersons mislykka familie. Barnebok (2012)

Sug! Barnebok (2009)

Gjørmedrømmer. Ungdomsroman (2008)

Jug! Barnebok (2005)

Hallomannen og den skjønne Helena. Barnebok (1999)

Myggstikk. Barnebok (1998)

Salg til utlandet

Agnes i senga (2012), Tyskland

Pym Pettersons mislykka familie (2012), Danmark, Sverige, Tyskland

Pym Pettersons mislykka skoletur (2012), Tyskland

Nu jävlar! (2011), Danmark, Sverige, Finland

Jug! (2005), Danmark, Tyskland

Under bordet (2002), Nederland, Tyskland

Myggstikk (1998 ), Frankrike, Georgia

Lenker

Forfatterside hos NRK

Om Pym Pettersons mislykka familie:

Anmeldelse – dagbladet

Anmeldelse – Hamar arbeiderblad

Om Nu jävlar:

Anmeldelse – aftenposten

Anmeldelse – dagbladet

Anmeldelse – bokbloggen Nattbordet

Anmeldelse – bokbloggen Anettes bokboble

Om Juggel:

Anmeldelse – dagbladet

Anmeldelse – bokbloggen Stines notater

Om Under bordet:

Anmeldelse – bokbloggen Stines notater

© Gyldendal Norsk Forlag AS – Gyldendal Barn & Ungdom 2016

Elektronisk utgave © Gyldendal Norsk Forlag AS 2016

Norli junior - frieksemplar - ikke til salg

Produsert i EPUB av Gyldendal Norsk Forlag AS 2016

Omslagsdesign: Differ Media ved Jenny Jordahl

ISBN 978-82-05-49637-8

www.gyldendal.no