RICK RIORDAN

Persy Jackson

Lyntyven

Oversatt av Torleif Sjøgren-Erichsen

Originalens tittel: Percy Jackson and the Olympians: The Lightning Thief

© 2005 Rick Riordan

Norsk utgave © Schibsted Forlag AS, Oslo 2009

Elektronisk utgave 2011

Første versjon, 2011

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

Oversatt av: Torleif Sjøgren-Erichsen

ISBN 978-82-516-5579-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.schibstedforlag.no

Til Haley, som hørte historien først

1

JEG FORVANDLER TILFELDIGVIS MATTELÆREREN MIN TIL STØV

Hør her: Jeg har aldri ønsket å være halvblods.

Hvis du leser dette fordi du tror du kanskje er det selv, så lytt til mitt råd: Lukk boka med det samme. Tro på alle løgnene moren og faren din har fortalt deg om fødselen din, og prøv å leve et normalt liv.

Å være halvblods er farlig. Det er skummelt. Stort sett ender det med at man blir drept på smertefulle, grusomme måter.

Hvis du er helt normal og leser dette fordi du tror det er fri fantasi: flott. Les videre. Jeg misunner deg for at du klarer å tro at ingenting av dette har skjedd.

Men hvis du kjenner deg selv igjen i det som står her – hvis du føler noe røre seg inni deg – hold opp med å lese straks. Du kan være en av oss. Og når du først vet det, er det bare et tidsspørsmål før de også merker det, og da kommer de for å ta deg.

Kom ikke og si at jeg ikke advarte deg.

Mitt navn er Percy Jackson.

Jeg er tolv år gammel. Helt til for noen få måneder siden var jeg elev ved Yancy Academy, en privatskole i New York for barn med atferdsproblemer.

Har jeg atferdsproblemer?

Tja. Det kan man nok si.

Jeg kunne ha startet på et hvilket som helst tidspunkt i det korte, ynkelige livet mitt for å bevise det, men det var først i mai i fjor at det gikk helt på trynet, da sjetteklassen vår var på utflukt til Manhattan – tjueåtte sprø unger og to lærere i en gul skolebuss på vei til Metropolitan-museet for å se på eldgamle greske og romerske greier.

Jeg vet det – det høres ut som den rene torturen. De fleste utfluktene på Yancy var det.

Men herr Brunner, latinlæreren vår, var turleder, så jeg hadde et visst håp.

Herr Brunner var en middelaldrende fyr i en motorisert rullestol. Han var halvskallet med et pjuskete skjegg og en slitt tweedjakke som det alltid stinket kaffe av. Man skulle ikke tro at han var noe kul, men han fortalte historier og vitser, og lot oss leke og tøyse i klassen. Han hadde også en fantastisk samling av romerske rustninger og våpen, så han var den eneste læreren som ikke fikk meg til å sovne i timen.

Jeg håpet at turen skulle bli helt grei. I det minste håpet jeg at jeg for en gangs skyld ikke skulle havne i trøbbel.

Gjett om jeg tok feil.

Du skjønner, et eller annet går alltid galt for meg på sånne utflukter. Som i femte klasse, da vi dro til de gamle slagmarkene ved Saratoga og jeg hadde et lite uhell med en kanon fra Frigjøringskrigen. Det var ikke meningen å sikte på skolebussen, men jeg ble utvist likevel. Og før det, da jeg gikk i fjerde klasse på en annen skole, og vi dro for å se på haibassenget i Marine World, snublet jeg på gangbroen og fikk meg en ufrivillig svømmetur. Og gangen før det igjen … Ja, du begynner vel å skjønne hvordan det ligger an.

Denne gangen var jeg fast bestemt på å oppføre meg pent.

Hele veien inn til byen klarte jeg å holde meg i skinnet, selv om Nancy Bobofit, den fregnete, rødhårete kleptomane jenta i klassen min, kastet brødbiter med peanøttsmør og ketsjup i bakhodet på bestevennen min, Grover.

Grover var et typisk mobbeoffer. Han var mager. Han gråt når han ble frustrert. Han må ha gått om igjen flere ganger, for han var den eneste sjetteklassingen med kviser og antydning til et pistrete skjegg på haken. I tillegg til det var han krøpling. Han var fritatt for gym på livstid fordi han hadde en eller annen muskelsykdom i beina. Han hadde en merkelig gange, som om hvert eneste skritt gjorde vondt, men la deg ikke lure av det. Du skulle ha sett ham løpe de dagene de serverte enchiladas i kantinen.

I hvert fall kastet Nancy Bobofit brødbiter som satte seg fast i det krøllete, brune håret hans, og hun visste at jeg ikke kunne gjøre noe, fordi jeg allerede hadde fått flere advarsler. Rektor hadde truet meg med husarrest resten av livet hvis noe galt, pinlig eller bare lett underholdende skjedde på denne turen.

«Jeg kommer til å drepe henne,» mumlet jeg.

Grover prøvde å roe meg. «Det gjør ingenting. Jeg liker peanøttsmør.»

Han dukket da enda en bit av Nancys lunsj kom susende.

«Nå er det nok.» Jeg skulle til å reise meg, men Grover dro meg ned i setet igjen.

«Du ligger allerede tynt an,» minnet han meg om. «Du vet hvem som får skylda hvis noe skjer.»

Når jeg tenker tilbake på det, skulle jeg ønske jeg hadde gjort kort prosess med Nancy Bobofit der og da. Husarrest ville ha vært peanuts mot det kaoset jeg skulle komme til å havne i.

Herr Brunner ledet omvisningen i museet.

Han kjørte foran i rullestolen og guidet oss gjennom de store, ekkofylte galleriene, forbi marmorstatuer og glassmontre fulle av eldgamle svarte og oransje keramikkrukker.

Jeg ble helt satt ut når jeg tenkte på at disse greiene hadde overlevd i to–tre tusen år.

Han samlet oss rundt en fire meter høy steinsøyle med en diger sfinks på toppen og begynte å fortelle at dette var et gravmonument for en jente på omtrent vår alder, og at et slikt monument ble kalt en stele. Han fortalte oss om utskjæringene på sidene. Jeg prøvde å høre etter, for det var faktisk ganske interessant, men alle rundt meg plapret i vei, og hver gang jeg ba dem holde kjeft, fikk jeg et stygt blikk fra frøken Dodds, den andre læreren som var med på turen.

Frøken Dodds var en småvokst mattelærer fra Georgia som alltid gikk med svart skinnjakke, til tross for at hun var femti år gammel. Hun så ut som om hun når som helst kunne finne på å meie deg ned med en Harley-Davidson. Hun hadde kommet til Yancy halvveis ut i skoleåret, etter at den forrige mattelæreren vår fikk nervøst sammenbrudd.

Fra første dag la frøken Dodds sin elsk på Nancy Bobofit og tok det for gitt at jeg var et djevelens barn. Hun pleide å rette den krokete fingeren mot meg og si: «Nå, lille venn,» og da visste jeg at jeg måtte sitte igjen hver eneste dag den neste måneden.

En gang, etter at hun hadde tvunget meg til å viske ut oppgaver i gamle mattekladdebøker til midnatt, sa jeg til Grover at jeg syntes frøken Dodds var umenneskelig. Han så på meg med et tvers igjennom seriøst blikk og sa: «Det har du fullstendig rett i.»

Herr Brunner fortsatte å snakke om greske gravmonumenter.

Til slutt hørte jeg Nancy Bobofit fnise og si noe om den nakne fyren på stelen, og jeg snudde meg og sa: «Kan du holde kjeft?»

Jeg mente ikke å si det fullt så høyt.

Hele gruppa lo. Herr Brunner sluttet å snakke.

«Herr Jackson,» sa han, «har du noe å tilføye?»

Jeg var helt tomat i trynet. «Nei, sir.»

Herr Brunner pekte på et av bildene på stelen. «Kanskje du kan fortelle oss hva denne utskjæringen forestiller?»

Jeg så på bildet og følte en bølge av lettelse, for jeg kjente det faktisk igjen. «Det er Kronos som spiser sine egne barn, ikke sant?»

«Ja,» sa herr Brunner, som åpenbart ikke var fornøyd. «Og det gjorde han fordi …?»

«Åh …» Jeg tenkte så det knaket for å huske det. «Kronos var konge over gudene, og …»

«Gudene?» spurte herr Brunner.

«Titanene,» rettet jeg. «Og … han stolte ikke på ungene sine, som var guder. Så, eh, Kronos spiste dem, ikke sant? Men kona hans gjemte det lille Zevs-barnet og ga Kronos en stein å tygge på i stedet. Og senere, da Zevs vokste opp, lurte han faren sin, Kronos, til å spy opp brødrene og søstrene sine …»

«Æsj!» sa en av jentene bak meg.

«… og så ble det en stor krig mellom gudene og titanene,» fortsatte jeg, «og gudene vant.»

Noen bakerst i gruppa fniste.

Bak meg mumlet Nancy Bobofit til en venninne: «Som om vi noensinne kommer til å få bruk for dette. Som om det kommer til å stå på jobbsøknadsskjemaene våre: ’Vennligst forklar hvorfor Kronos spiste barna sine.’»

«Og hvorfor, herr Jackson,» sa Brunner, «for å vri litt på frøken Bobofits utmerkede spørsmål, er dette en kunnskap vi kan dra nytte av i livet?»

«Der fikk du den,» mumlet Grover.

«Hold kjeft,» freste Nancy. Ansiktet hennes var enda rødere enn håret.

Så fikk i hvert fall Nancy seg en smekk, hun også. Herr Brunner var den eneste som noen gang grep henne i å si noe galt. Han hadde radarører.

Jeg tenkte over spørsmålet og trakk på skuldrene. «Jeg vet ikke, sir.»

«Nei vel.» Herr Brunner så skuffet ut. «Men du hadde halvveis rett, Percy. Det er riktig at Zevs serverte Kronos en blanding av sennep og vin som fikk ham til å spy ut de andre fem barna sine, som siden de var udødelige guder, naturligvis hadde levd og vokst opp helt uskadd i titanens mage. Gudene beseiret sin far, kuttet ham i biter med hans egen sigd og kvittet seg med levningene i Tartaros, den mørkeste delen av Underverdenen. Men nå over til noe hyggeligere: Det er lunsjtid. Frøken Dodds, kan du lede oss ut igjen?»

Klassen trasket av sted. Jentene holdt seg til magen mens guttene dyttet hverandre og oppførte seg som tullinger.

Grover og jeg skulle til å følge etter da herr Brunner sa: «Percy.»

Jeg visste at det måtte komme.

Jeg sa til Grover at han bare skulle gå. Så snudde jeg meg mot herr Brunner. «Ja, sir?»

Brunner hadde et sånt blikk som ikke slapp taket i deg – intense, brune øyne som kunne ha vært tusen år gamle og kunne ha sett alt.

«Du må lære deg svaret på spørsmålet mitt,» sa herr Brunner til meg.

«Om titanene?»

«Om det virkelige livet. Og hvordan det du lærer på skolen henger sammen med det.»

«Å.»

«Det du lærer av meg,» sa han, «er livsviktig. Jeg forventer at du har en innstilling som gjenspeiler det. Jeg godtar kun det beste fra deg, Percy Jackson.»

Denne fyren drev meg så hardt at jeg nesten ble sint.

Jo da, det var i grunnen ganske kult på turneringsdagene når han kledde seg i en romersk rustning og ropte: «Hei hå!» og utfordret oss med sverdet til å løpe opp til tavlen med et krittstykke og rable ned hver eneste greker og romer som noensinne hadde levd, navnet på mødrene deres og hvilken gud de tilba. Men herr Brunner forventet at jeg skulle være like god som alle andre til tross for at jeg har dysleksi og konsentrasjonsproblemer og aldri har fått en bedre karakter enn 4 – i hele mitt liv. Nei – han forventet ikke at jeg skulle være like god – han forventet faktisk at jeg skulle være bedre. Og jeg klarte bare ikke å lære alle de navnene, langt mindre stave dem riktig.

Jeg mumlet noe om at jeg skulle skjerpe meg, mens herr Brunner tok en siste lang kikk på stelen, som om han faktisk hadde vært til stede under jentas begravelse.

Han ba meg gå ut og spise lunsj.

Klassen samlet seg på trappen foran museet, hvor vi hadde utsikt til trafikken på Fifth Avenue.

Over oss brygget det opp til uvær med de svarteste skyene jeg noen gang hadde sett over byen. Jeg lurte på om det kunne ha noe med global oppvarming å gjøre, for været hadde vært helt sprøtt etter jul. Vi hadde hatt voldsomme snøstormer, oversvømmelser og lynnedslag som førte til skogbranner. Det skulle ikke forbause meg om det blåste opp til orkan.

Ingen andre lot til å merke det. Noen av guttene pælmet kjeks etter duene. Nancy Bobofit prøvde å rappe et eller annet fra veska til en dame, og frøken Dodds lot selvfølgelig som om hun ikke så det.

Grover og jeg satt på kanten av fontenen, et stykke unna de andre. Vi tenkte at hvis vi gjorde det, ville folk rundt oss kanskje ikke tro at vi kom fra den skolen – skolen for utskudd og tapere som ikke greide seg noe annet sted.

«Fikk du husarrest?» spurte Grover.

«Niks,» sa jeg. «Ikke av Brunner. Jeg skulle bare ønske han lot meg være i fred en gang iblant. Jeg mener – jeg er ikke noe geni.»

Grover sa ingenting på en stund. Så, da jeg trodde at han skulle komme med en eller annen dyp filosofisk bemerkning for å trøste meg, spurte han: «Kan jeg få eplet ditt?»

Jeg hadde ikke noen særlig appetitt, så jeg lot ham ta det.

Jeg betraktet strømmen av drosjer på Fifth Avenue og tenkte på mammas leilighet, som lå bare noen få kvartaler fra der vi satt. Jeg hadde ikke sett henne siden jul. Jeg verket etter å hoppe inn i en taxi og dra hjem. Hun ville nok gitt meg en klem og vært glad for å se meg, men hun ville blitt skuffet også. Så hun ville sende meg rett tilbake til Yancy og be meg jobbe mer iherdig, selv om dette var min sjette skole på seks år og jeg antagelig ville bli kastet ut igjen. Jeg kom ikke til å holde ut det triste blikket hennes.

Herr Brunner parkerte rullestolen ved foten av rampen for bevegelseshemmede. Han knasket selleri og leste en pocketroman. En rød parasoll stakk opp fra stolryggen og fikk rullestolen til å se ut som et motorisert kafébord.

Jeg skulle til å pakke opp brødskivene mine da Nancy Bobofit dukket opp foran meg med de stygge venninnene sine – hun hadde vel gått lei av å stjele fra turistene – og dumpet den halvspiste lunsjen sin i fanget på Grover.

«Ops.» Hun gliste til meg med de skjeve tennene sine. Fregnene hennes var oransje, som om noen hadde spraymalt ansiktet hennes med flytende ostepop.

Jeg prøvde å beherske meg. Rådgiveren på skolen hadde sagt til meg en million ganger: «Tell til ti og få kontroll over temperamentet ditt.» Men jeg var så sint at det svartnet for meg. Det var som om en diger bølge bruste i ørene mine.

Jeg kan ikke huske at jeg var borti henne engang, men før jeg visste ordet av det, satt Nancy på rumpa i fontenen og skrek: «Percy dyttet meg!»

Frøken Dodds dukket opp som troll av eske ved siden av oss.

Noen av ungene hvisket: «Så du …»

«… hvordan vannet …»

«… liksom sugde henne uti …»

Jeg skjønte ikke hva de snakket om. Alt jeg visste, var at jeg var i trøbbel igjen.

Straks frøken Dodds hadde forsikret seg om at alt sto bra til med Nancy, hadde lovet å kjøpe en ny genser til henne i museumsbutikken, osv., osv., snudde hun seg mot meg. Hun hadde en triumferende glød i øynene, som om jeg hadde gjort noe hun hadde ventet på hele skoleåret. «Nå, lille venn …»

«Jeg vet det,» knurret jeg. «En måned med å viske i kladdebøker.»

Det var ikke det rette å si.

«Bli med meg,» sa frøken Dodds.

«Vent!» klynket Grover. «Det var meg. Det var jeg som dyttet henne.»

Jeg stirret forbløffet på ham. Det var ikke til å tro at han prøvde å dekke for meg. Grover var livredd frøken Dodds.

Hun glodde så sint på ham at den hårete haken hennes dirret.

«Jeg tror nok ikke det, herr Underwood,» sa hun.

«Men …»

«Du … blir … her.»

Grover så desperat på meg.

«Det er greit,» sa jeg til ham. «Takk for forsøket.»

«Lille venn,» bjeffet frøken Dodds til meg. «Nå.»

Nancy Bobofit hånflirte.

Jeg sendte henne mitt ondeste jeg-kverker-deg-senere-blikk. Så snudde jeg meg mot frøken Dodds, men hun var ikke der. Hun sto ved inngangen til museet, helt øverst i trappen, og vinket utålmodig på meg.

Hvordan hadde hun kommet seg dit så fort?

Jeg har ofte sånne øyeblikk, hvor hjernen min liksom sovner, og i neste øyeblikk vet jeg at jeg har gått glipp av noe, som om en brikke i universets puslespill har falt ut og jeg står og stirrer på tomrommet bak den. Rådgiveren på skolen har sagt at dette skyldes at jeg har ADHD, og at hjernen min tolker ting feil.

Jeg var ikke så sikker på det.

Jeg gikk etter frøken Dodds.

Halvveis oppe i trappen kikket jeg tilbake på Grover. Han virket blek og så fra meg til herr Brunner som om han ville at læreren skulle se det som foregikk, men herr Brunner var oppslukt av romanen sin.

Jeg så opp igjen. Frøken Dodds hadde forsvunnet nok en gang. Nå var hun inne i bygningen, helt innerst i vestibylen.

OK, tenkte jeg. Nå vil hun tvinge meg til å kjøpe en ny genser til Nancy i gavebutikken.

Men det var åpenbart ikke det som var planen.

Jeg fulgte etter henne lenger inn i museet. Da jeg til slutt tok henne igjen, var vi tilbake i den gresk-romerske avdelingen.

Bortsett fra oss var galleriet tomt.

Frøken Dodds sto med armene i kors foran en diger marmorfrise som forestilte de greske gudene. Hun utstøtte en underlig, knurrende lyd.

Selv uten den lyden ville jeg ha vært nervøs. Det er skummelt å være alene med en lærer, særlig frøken Dodds. Det var noe ved måten hun stirret på frisen på, som om hun ønsket å pulverisere den …

«Du skaper problemer for oss, lille venn,» sa hun.

Jeg valgte det tryggeste svaret. «Ja, frøken.»

Hun nappet i ermene på skinnjakka. «Trodde du virkelig at du skulle slippe unna med det?»

Det var ikke raseri jeg så i øynene hennes. Det var ren og skjær ondskap.

Hun er en lærer, tenkte jeg nervøst. Hun kommer ikke til å skade meg.

Jeg sa: «Jeg skal … jeg skal prøve å skjerpe meg, frøken.»

Et tordenbrak fikk bygningen til å riste.

«Vi er ikke idioter, Percy Jackson,» sa frøken Dodds. «Det var bare et spørsmål om tid før vi kom til å avsløre deg. Tilstå, så blir det mindre smertefullt for deg.»

Jeg ante ikke hva hun snakket om.

Alt jeg klarte å tenke på, var at lærerne måtte ha funnet det ulovlige godtelageret på rommet mitt – godteri jeg solgte til de andre elevene på sovesalen. Eller kanskje de hadde oppdaget at jeg hadde hentet stilen min om Tom Sawyer rett fra Internett uten å lese boka engang, og at de nå ville ta fra meg karakteren. Eller enda verre: tvinge meg til å lese boka.

«Nå?» sa hun skarpt.

«Frøken, jeg skjønner ikke …»

«Din tid er omme,» hveste hun.

Så skjedde noe utrolig nifst. Øynene hennes begynte å gløde som kullbiter. Fingrene hennes vokste og ble til klør. Jakka hennes forvandlet seg til store, læraktige vinger. Hun var ikke et menneske lenger. Hun var en skrukkete heks med flaggermusvinger og klør og en munn full av gule hoggtenner, og hun hadde helt opplagt tenkt å rive meg i filler.

Så skjedde noe enda merkeligere.

Herr Brunner, som hadde vært utenfor museet et minutt tidligere, kom trillende inn gjennom døråpningen til museet og holdt en penn i hånda.

«Hei hå, Percy!» ropte han og kastet pennen gjennom lufta.

Frøken Dodds gjorde et byks mot meg.

Jeg hoppet unna med et klynk og følte skarpe klør suse rett forbi øret mitt. Jeg fanget kulepennen i lufta, men da den traff hånda mi, var den ikke en penn lenger. Den var et sverd – herr Brunners bronsesverd, som han alltid brukte på turneringsdager.

Frøken Dodds snurret rundt mot meg med et morderisk uttrykk i øynene.

Knærne mine føltes som gelé. Hendene mine skalv så fælt at jeg holdt på å miste sverdet.

Hun snerret: «Dø, lille venn!»

Og så fløy hun rett mot meg.

Hele kroppen min dirret av skrekk. Jeg gjorde det eneste som virket naturlig: Jeg svingte sverdet.

Metallbladet traff henne i skulderen og skar seg tvers gjennom kroppen hennes som om hun var laget av vann. Svisj!

Frøken Dodds var plutselig som et sandslott i en jetmotor. Hun eksploderte og ble til et gult pulver som forduftet på et øyeblikk, uten å etterlate seg noe mer enn en kraftig svovellukt, et døende skrik og et gufs av ondskap i lufta, som om de to glødende, røde øynene fortsatt holdt øye med meg.

Jeg var alene.

Jeg hadde en kulepenn i hånda.

Herr Brunner var ikke der. Det var ingen der, bortsett fra meg.

Jeg skalv fortsatt på hendene. Lunsjen min måtte ha vært tilsatt dop eller noe sånt.

Hadde jeg innbilt meg alt sammen?

Jeg gikk utenfor igjen.

Det hadde begynt å regne.

Grover satt ved fontenen med et museumskart som et telt over hodet. Nancy Bobofit sto der fortsatt, klissvåt etter badet i fontenen, og knurret noe til de stygge venninnene sine. Da hun så meg, sa hun: «Jeg håper frøken Kerr ga deg grisebank.»

«Hvem?» sa jeg.

«Læreren vår, vel!»

Jeg blunket. Vi hadde ingen lærer som het frøken Kerr. Jeg spurte Nancy om hva hun snakket om.

Hun bare himlet med øynene og snudde seg bort.

Jeg spurte Grover hvor frøken Dodds var.

Han sa: «Hvem?»

Men han nølte før han sa det, og ville ikke se på meg, så jeg trodde først at han bare kødda med meg.

«Det er ikke morsomt,» sa jeg. «Dette er alvor.»

Torden skrallet over himmelen.

Jeg så herr Brunner sitte under den røde parasollen og lese i boka si, som om han ikke hadde rikket på seg.

Jeg gikk bort til ham.

Han så opp med et litt åndsfraværende uttrykk i ansiktet. «Ah, der er pennen min. Vennligst ta med dine egne skriveredskaper i framtiden, herr Jackson.»

Jeg rakte Brunner pennen hans. Jeg hadde ikke engang lagt merke til at jeg fortsatt holdt den i hånda.

«Sir,» sa jeg, «hvor er frøken Dodds?»

Han stirret uforstående på meg. «Hvem?»

«Den andre læreren, frøken Dodds. Mattelæreren.»

Han rynket panna og bøyde seg fram med et lett bekymret uttrykk i ansiktet. «Percy, det er ingen frøken Dodds med på denne turen. Så vidt jeg vet, har det aldri vært noen frøken Dodds på Yancy Academy. Føler du deg ikke riktig frisk?»

2

TRE GAMLE DAMER STRIKKER DØDENS SOKKER

Jeg var vant til en og annen sprø opplevelse, men som regel gikk de raskt over. Denne hallusinasjonen som forfulgte meg tjuefire timer i døgnet, var imidlertid mer enn jeg klarte å takle. Resten av skoleåret virket det som om hele skolen gikk inn for å drite meg ut. Elevene oppførte seg som om de var hundre prosent overbevist om at frøken Kerr – en livlig, blond dame som jeg aldri hadde sett før hun gikk på bussen da vi skulle hjem etter utflukten – hadde vært mattelæreren vår siden jul.

Med jevne mellomrom kom jeg med en bemerkning om frøken Dodds til en eller annen, bare for å se om jeg kunne få dem til å forsnakke seg, men alle så på meg som om jeg var gal.

Etter hvert begynte jeg nesten å tro på dem – frøken Dodds hadde aldri eksistert.

Men bare nesten.

For Grover klarte ikke å narre meg. Når jeg snakket om frøken Dodds, nølte han før han også påsto at hun aldri hadde eksistert. Men jeg visste at han løy.

Et eller annet var i gjære. Et eller annet hadde skjedd på museet.

På dagtid hadde jeg ikke så mye tid til å tenke på det, men om natten våknet jeg ofte med kaldsvette etter mareritt om frøken Dodds med klørne og de læraktige vingene.

Det vanvittige uværet fortsatte, noe som ikke akkurat hjalp på humøret. En kveld ble vinduene på rommet mitt i sovesalen blåst ut under et tordenvær. Et par dager senere feide den største tornadoen som noen gang var observert i Hudson Valley, gjennom distriktet, bare noen få mil fra Yancy Academy. En av nyhetene vi diskuterte i samfunnsfagtimene, var det uvanlig høye antallet småfly som hadde styrtet under plutselige stormbyger over Atlanterhavet det året.

Jeg følte meg humørsyk og irritabel mesteparten av tiden. Karakterene mine gikk ned fra treere til enere. Jeg havnet i stadig flere krangler med Nancy Bobofit og venninnene hennes, og ble sendt på gangen i nesten hver time.

Til slutt, da engelsklæreren vår, herr Nicoll, for ørtende gang spurte meg hvorfor jeg var for lat til å øve til staveprøver, tiltet jeg og kalte ham en gammel gnom. Jeg visste ikke hva en gnom var engang, men det hørtes riktig ut.

Uken etter sendte rektor et brev til moren min og ga henne den uunngåelige beskjeden: Jeg fikk ikke fortsette på Yancy Academy til neste år.

Flott, sa jeg til meg selv. Helt perfekt.

Jeg hadde hjemlengsel.

Jeg hadde lyst til å være sammen med mamma i den lille leiligheten vår på Upper East Side, selv om jeg måtte gå på en vanlig skole og holde ut den motbydelige stefaren min og de idiotiske pokerlagene hans.

Men likevel … det var noen ting på Yancy jeg ville komme til å savne: Utsikten mot skogen fra vinduet på rommet mitt med Hudson-elva i det fjerne og duften av furutrær. Jeg ville også savne Grover, som var en god venn selv om han var litt spesiell, og lurte på om han ville overleve det neste skoleåret uten meg.

I tillegg ville jeg savne latintimene – herr Brunners helsprø turneringsantrekk og den urokkelige troen på at jeg kunne gjøre det bra.

Da eksamensuken nærmet seg, var latin det eneste faget jeg pugget. Jeg hadde ikke glemt det herr Brunner hadde fortalt meg om at dette faget var livsviktig for meg. Selv om jeg ikke visste hvorfor, hadde jeg altså begynt å tro på ham.

Kvelden før eksamen var jeg så frustrert at jeg hev læreboka i gresk mytologi tvers gjennom rommet. Ordene hadde begynt å lette fra sidene og kretse rundt i hodet mitt, hvor de gjorde hundre og åtti graders vendinger som om de sto på skateboard. Det var ikke en sjanse i havet for at jeg ville huske forskjellen mellom Chiron og Charon, eller Polydektes og Polydeukes. Og bøyning av latinske verb? Glem det.

Jeg travet rundt i rommet og hadde følelsen av at det kravlet maur under skjorta mi.

Plutselig husket jeg herr Brunners alvorlige uttrykk og tusenårsblikket hans. Jeg godtar kun det beste fra deg, Percy Jackson.

Jeg pustet dypt inn, så plukket jeg opp mytologiboka igjen.

Jeg hadde aldri bedt en lærer om hjelp før. Hvis jeg gikk og snakket med herr Brunner, ville han kanskje gi meg noen vink. I det minste kunne jeg unnskylde meg for den svære, feite eneren jeg snart ville få på eksamenen hans. Selv om jeg snart skulle forlate Yancy Academy, ville jeg i det minste gi ham inntrykk av at jeg hadde forsøkt.

Jeg gikk ned til kontorene. De fleste av dem var mørke og tomme, men Brunners dør sto på gløtt, og lyset fra vinduet hans strakte seg over gulvet i korridoren.

Jeg var tre skritt fra dørhåndtaket da jeg hørte stemmer inne på kontoret. Herr Brunner stilte et spørsmål. En stemme som garantert tilhørte Grover, svarte: «… bekymret for Percy, sir.»

Jeg stivnet til.

Vanligvis pleier jeg ikke å lytte ved dørene, men jeg skulle gjerne ha sett deg la være hvis du hørte din beste venn snakke om deg til en voksen.

Jeg listet meg nærmere.

«… alene i sommer,» sa Grover. «Jeg mener, en av de velvillige på skolen! Nå som vi vet det, og de også vet det …»

«Vi kommer bare til å gjøre vondt verre hvis vi stresser ham,» sa herr Brunner. «Gutten trenger å modnes.»

«Men kanskje han ikke har tid. Tidsfristen. Sommersolverv …»

«Må gå sin gang uten ham, Grover. La ham nyte sin uvitenhet mens han fortsatt er i stand til det.»

«Sir, han så henne …»

«Bare innbilning,» sa herr Brunner insisterende. «Glemselståken vi har kastet over elevene og lærerne, vil være nok til å overbevise ham om det.»

«Sir, jeg … jeg kan ikke svikte forpliktelsene mine en gang til.» Grovers stemme var halvkvalt av følelser. «Du vet hva det vil bety.»

«Du har ikke sviktet, Grover,» sa herr Brunner vennlig. «Jeg burde ha gjennomskuet henne. Nå må vi bare konsentrere oss om å holde Percy i live til neste høst …»

Mytologiboka glapp ut av hånda mi og falt i gulvet med et dunk.

Herr Brunner ble taus.

Hjertet mitt hamret. Jeg plukket opp boka og rygget ut av korridoren.

En skygge gled over det opplyste vinduet i Brunners kontordør – skyggen av noe mye større enn en lærer i rullestol, og som holdt noe som minnet mistenkelig om en pil og bue i hendene.

Jeg åpnet den nærmeste døra og smatt inn.

Et par sekunder senere hørte jeg en langsom klopp-klopp-klopp-lyd, som fra treklosser som var surret inn med tøy, deretter en lyd som fra et snøftende dyr rett utenfor døra. En stor, mørk skygge stanset foran glasset, så fortsatte den videre.

En svettedråpe rant nedover halsen min.

Et eller annet sted i korridoren hørte jeg herr Brunners stemme. «Ingenting,» mumlet han. «Nervene mine har vært fullstendig i ulage etter vintersolverv.»

«Mine også,» sa Grover. «Men jeg kunne ha sverget på at …»

«Gå tilbake til sovesalen,» sa herr Brunner til ham. «Du har en lang eksamensdag i morgen.»

«Det trenger du ikke minne meg om.»

Lyset ble slukket på herr Brunners kontor.

Jeg ventet i mørket i noe som føltes som en evighet.

Til slutt snek jeg meg ut i korridoren og gikk tilbake til sovesalen.

Grover lå på senga og leste notatene til latineksamenen som om han ikke hadde rørt på seg hele kvelden.

«Hei,» sa han med rødkantete øyne. «Er du klar for eksamen?»

Jeg svarte ikke.

«Du ser ikke ut.» Han rynket panna. «Er det noe i veien?»

«Jeg er bare … trøtt.»

Jeg snudde meg slik at han ikke skulle se ansiktsuttrykket mitt, og begynte å gjøre meg klar til å legge meg.

Det var ikke lett å si hva jeg hadde hørt nede i korridoren. Jeg ville helst tro at jeg hadde innbilt meg alt sammen.

Men én ting var sikkert: Grover og herr Brunner hadde snakket om meg bak ryggen min. De trodde jeg var i fare på en eller annen måte.

Neste ettermiddag, da jeg gikk ut etter den tre timer lange latineksamenen og alle de greske og romerske navnene jeg hadde feilstavet, danset rundt foran øynene mine, ropte herr Brunner meg inn igjen.

Et øyeblikk var jeg redd for at han hadde oppdaget at jeg hadde tyvlyttet kvelden før, men det var åpenbart ikke det som var problemet.

«Percy,» sa han. «Ikke vær lei deg for at du må forlate Yancy. Det er … det er til ditt eget beste.»

Han snakket i en vennlig tone, men jeg ble likevel flau over det han sa. Selv om han snakket lavt, kunne de elevene som ennå ikke var ferdig med prøven, høre det. Nancy Bobofit smilte hånlig til meg og gjorde små, sarkastiske kyssebevegelser med leppene.

«Ja vel, sir,» mumlet jeg.

«Jeg mener …» Herr Brunner trillet rullestolen fram og tilbake, som om han ikke helt visste hva han skulle si. «Dette er ikke riktig sted for deg. Det var bare et spørsmål om tid.»

Det sved i øynene mine.

Her satt yndlingslæreren min og sa at jeg var udugelig mens hele klassen hørte på. Etter å ha sagt hele året at han trodde på meg, fortalte han meg nå at det sto skrevet i stjernene at jeg ville bli utvist.

«Akkurat,» sa jeg med skjelvende stemme.

«Nei, nei,» sa herr Brunner. «Å, for pokker heller. Det jeg prøver å si … er at du ikke er normal, Percy. Jeg mener ikke dermed at du er …»

«Takk,» plumpet det ut av meg. «Tusen takk for at du minnet meg om det, sir.»

«Percy …»

Men jeg hadde allerede gått.

Siste skoledag stappet jeg klærne mine ned i en koffert.

De andre guttene fleipet og tullet og snakket om ferieplaner. En av dem skulle på fottur i Sveits. En annen skulle på en måneds cruise i Karibia. De var problembarn akkurat som jeg, men de var rike problembarn. Fedrene deres var toppsjefer eller ambassadører eller kjendiser. Jeg var et null fra en familie med nuller.

De spurte hva jeg skulle gjøre i sommer, og jeg fortalte dem at jeg skulle inn til byen igjen.

Det jeg ikke fortalte dem, var at jeg skulle få meg en sommerjobb med å lufte hunder eller selge abonnementer på blader, og bruke fritiden min til å bekymre meg om hvor jeg skulle begynne på skole til høsten.

«Å,» sa en av guttene. «Kult.»

Så fortsatte de med samtalen sin som om jeg var luft.

Den eneste jeg gruet meg til å si farvel til, var Grover, men det skulle vise seg at jeg slapp det. Han hadde bestilt billett til Manhattan på den samme Greyhound-bussen som jeg skulle dra med, så der satt vi ved siden av hverandre igjen, på vei inn til byen.

Under hele bussturen skottet Grover nervøst bortover midtgangen og holdt øye med de andre passasjerene. Det slo meg at han alltid hadde virket nervøs og anspent når vi var borte fra Yancy, som om han ventet på at noe alvorlig skulle skje. Tidligere hadde jeg alltid gått ut fra at han var redd for å bli ertet. Men her på bussen var det ingen som kom til å erte ham.

Til slutt holdt jeg ikke ut lenger.

Jeg sa: «Ser du etter de velvillige?»

Grover var nær ved å sprette opp av setet. «Hv… hva mener du?»

Jeg tilsto at jeg hadde hørt hva han og herr Brunner snakket om kvelden før eksamen.

Det rykket i Grovers øyne. «Hvor mye hørte du?»

«Å … ikke så mye. Hva er dette med sommersolverv?»

Han krympet seg. «Hør her, Percy … Jeg var bare bekymret for deg, skjønner du? Jeg mener, du hallusinerer om demoniske mattelærere …»

«Grover …»

«Og jeg sa til herr Brunner at du kanskje var overspent eller noe sånt, for det fantes jo ingen frøken Dodds, og …»

«Grover, du er virkelig en elendig løgner.»

Han ble rød på ørene.

Opp av brystlomma på skjorta fisket han et skittent visittkort. «Bare ta dette. I tilfelle du skulle få bruk for meg i sommer.»

Teksten på kortet var trykt med en fancy skrifttype som var helt døden for de dyslektiske øynene mine, men jeg klarte til slutt å tyde noe slikt som:

Grover Underwood

Vokter

Halvblodsåsen

Long Island, New York

(800) 009-0009

«Hva er Halv…»

«Ikke si det høyt!» klynket han. «Det er, eh, sommeradressen min.»

Hjertet sank i brystet på meg. Grover hadde et sommerhus. Jeg hadde aldri vært i nærheten av å tro at familien hans var like rik som de andre på Yancy.

«OK,» sa jeg mørkt. «Så hvis jeg har lyst til å besøke deg i herskapshuset ditt …»

Han nikket. «Eller … eller hvis du trenger hjelp av meg.»

«Hvorfor skulle jeg trenge hjelp av deg?»

Det lød krassere enn meningen var.

Grover rødmet helt ned til adamseplet. «Hør her, Percy, sannheten er at jeg … at jeg på en måte er nødt til å beskytte deg.»

Jeg stirret på ham.

I det året som var gått, hadde jeg ofte havnet i slåsskamper for å holde bøllene unna ham. Jeg hadde ligget våken og engstet meg for at han skulle bli banket opp neste år når jeg ikke lenger var der. Og her satt han og snakket som om det var han som beskyttet meg.

«Grover,» sa jeg, «nøyaktig hva er det du beskytter meg mot?»

Plutselig hørtes en høy, skrapende lyd under føttene våre. Svart røyk veltet opp fra dashbordet, og hele bussen ble fylt med en lukt som av råtne egg. Sjåføren bannet og svingte Greyhound-bussen ut til siden av motorveien.

Etter å ha romstert rundt i motorrommet i noen minutter forkynte sjåføren at alle måtte gå av. Grover og jeg marsjerte ut sammen med de andre.

Vi var midt ute på landsbygda – på et sted man ikke ville ha festet seg ved hvis man ikke fikk motorstopp der. På vår side av motorveien var det ikke annet enn lønnetrær og søppel fra passerende biler. På motsatt side av de fire feltene med asfalt som dirret i ettermiddagsheten, sto en gammeldags fruktbod.

Det de solgte der så skikkelig godt ut: kasse på kasse med blodrøde kirsebær og epler, valnøtter og aprikoser, og flasker med sider i et badekar med løveføtter fylt med is. Det var ingen kunder der, bare tre gamle damer som satt og strikket på de største sokkene jeg noensinne hadde sett.

Jeg mener, sokkene var på størrelse med gensere, men det var ingen tvil om at det var sokker. Damen til høyre strikket en av dem. Damen til venstre strikket den andre. Damen i midten hadde en enorm kurv med neonblått garn i fanget.

Alle de tre damene så eldgamle ut. De hadde bleke ansikter som var rynkete som fruktskinn, sølvgrått hår som var satt opp med hvite tørklær, og knoklete armer som stakk ut av falmete bomullskjoler.

Det skumle var at det virket som om de så rett på meg.

Jeg kikket bort på Grover for å si noe om dette, og så at han var fullstendig likblek i ansiktet. Nesa hans dirret.

«Grover?» sa jeg. «Hva er det …»

«Ikke fortell meg at de stirrer på deg. De gjør det, ikke sant?»

«Jo, de gjør det. Sprøtt, hva? Tror du de sokkene passer til meg?»

«Dette er ikke morsomt, Percy. Ikke morsomt i det hele tatt.»

Den gamle damen i midten tok fram en diger saks. Den var gull- og sølvfarget og på størrelse med en hagesaks. Jeg hørte Grover snappe etter luft.

«Vi går på bussen,» sa han. «Kom.»

«Hva?» sa jeg. «Det er omtrent tusen grader inni der.»

«Kom!» Han rev opp døra og gikk inn, men jeg ble stående.

På den andre siden av veien satt de gamle damene fortsatt og stirret på meg. Damen i midten klippet over garnet, og jeg sverger på at jeg kunne høre klippelyden over fire kjørefelt med trafikk. De to venninnene hennes rullet sammen de neonblå sokkene, og jeg lurte på hvem i all verden de var laget for – King Kong eller Godzilla?

Bakerst i bussen røsket sjåføren løs en diger bit med rykende metall fra motorrommet. Bussen ristet, og motoren startet igjen med et brøl.

Passasjerene utenfor jublet.

«Der satt’n!» brølte sjåføren. Han ga bussen et klask med lua si. «Inn i bussen med dere.»

Da bussen satte seg i bevegelse, fikk jeg en feberaktig følelse, som om jeg hadde fått influensa.

Grover så ikke stort bedre ut. Han skalv, og tennene klapret i munnen på ham.

«Grover?»

«Ja?»

«Hva er det du ikke vil fortelle meg?»

Han tørket seg i panna med skjorteermet. «Percy, hva så du der borte ved fruktboden?»

«De gamle damene, mener du? Hva var det med dem, egentlig? De er ikke som … frøken Dodds, er de vel?»

Uttrykket hans var vanskelig å tolke, men jeg fikk på følelsen at damene i fruktboden var noe mye, mye verre enn frøken Dodds. Han sa: «Bare fortell meg hva du så.»

«Hun i midten tok fram en saks og klippet over garnet.»

Han lukket øynene og gjorde en bevegelse med fingrene som kunne ha vært korsets tegn, men det var det ikke. Det var noe annet, noe som rett og slett virket – eldre.

Han sa: «Du så at hun klippet over tråden.»

«Ja. Hva så?» Men idet jeg sa det, skjønte jeg at dette var alvorlige greier.

«Dette skjer ikke,» mumlet Grover. Han begynte å tygge på tommelen. «Jeg vil ikke at dette skal gå som forrige gang.»

«Hvilken forrige gang?»

«Alltid sjette klasse. Aldri senere enn sjette klasse.»

«Grover,» sa jeg, for nå begynte han å gjøre meg redd for alvor. «Hva er det du babler om?»

«La meg få følge deg hjem fra bussterminalen. Lov meg det.»

Dette hørtes ut som en underlig ting å be om, men jeg lovte ham at han kunne det.

«Har dette noe med overtro å gjøre?» spurte jeg.

Ikke noe svar.

«Grover … det at hun klippet over garnet … betyr det at noen kommer til å dø?»

Han sendte meg et sørgmodig blikk, som om han allerede tenkte på hva slags blomster jeg helst ville ha på kisten min.

3

GROVER DUKKER OPP UTEN BUKSER PÅ

Jeg kan like gjerne tilstå det: Jeg stakk av fra Grover med det samme vi kom til bussterminalen.

Jeg vet det, jeg vet det. Det var stygt gjort. Men Grover skremte vettet av meg. Han stirret på meg som om jeg allerede var død, og mumlet: «Hvorfor skjer dette stadig vekk?» og «Hvorfor må det alltid være i sjette klasse?»

Hver gang Grover ble opprørt, fikk han problemer med blæra. Så jeg ble ikke forbauset da han sprintet av sted mot den nærmeste dassen med det samme vi hadde gått av bussen, etter å ha fått meg til å love at jeg skulle vente på ham. I stedet grep jeg kofferten min, snek meg ut og tok den første ledige drosjen ut av sentrum.

«Hundre og første gate Øst,» sa jeg til sjåføren.

Et par ord om moren min før du møter henne.

Hun heter Sally Jackson og er det fineste mennesket i verden, noe som beviser min teori om at det er de fineste menneskene som alltid har mest uflaks. Foreldrene hennes døde i en flystyrt da hun var fem, og hun ble oppdratt av en onkel som ikke brydde seg filla om henne. Hun ville bli romanforfatter, så hun sparte penger mens hun gikk på high school, slik at hun kunne gå på et college med et bra forfatterkurs. Så fikk onkelen kreft, og hun måtte slutte på skolen midt i det siste året for å ta seg av ham. Etter at han døde, satt hun igjen uten penger, uten familie og uten eksamenspapirer.

Det eneste fine hun opplevde, var at hun møtte faren min.

Jeg har ingen minner om ham, bare en slags varm glød og kanskje et svakt hint om et smil. Moren min liker ikke å snakke om ham, for det gjør henne trist. Hun har ingen bilder av ham.

De var nemlig ikke gift. Hun fortalte meg at han var rik og hadde en betydningsfull jobb, og at forholdet deres var hemmelig. Så en dag seilte han over Atlanterhavet i et eller annet viktig ærend og kom aldri tilbake.

Forsvunnet på havet, sa mamma. Ikke død. Forsvunnet på havet.

Hun tok forskjellige strøjobber og gikk på kveldskurs for å fullføre utdanningen sin, og oppdro meg på egen hånd. Hun klaget ikke og var aldri sint. Ikke en eneste gang. Selv om jeg vet at jeg slett ikke var noe enkelt barn.

Til slutt giftet hun seg med Gabe Ugliano, som var hyggelig de første tretti sekundene vi var sammen med ham, og deretter avslørte seg som en drittsekk av verste sort. Da jeg var liten, kalte jeg ham Stinkbomben. Jeg beklager, men det er sant. Fyren luktet som muggen hvitløkspizza innpakket i svett gymtøy.

Mellom oss sagt gjorde vi mammas liv nokså tøft. Måten Stinkbomben behandlet henne på, alle konfliktene mellom ham og meg … Et godt eksempel er da jeg kom hjem.

Jeg gikk inn i den lille leiligheten vår og håpet at mamma hadde kommet hjem fra jobb. I stedet satt Stinkbomben i stua og spilte poker med kompisene sine. En sportskanal på TV sto på full styrke. Potetgull og ølbokser lå strødd utover teppet.

Nesten uten å se opp mumlet han med sigaren i munnen: «Så du er hjemme.»

«Hvor er mamma?»

«På jobb,» sa han. «Har du no’n gryn?»

Og det var det. Ikke noe: Velkommen tilbake. Fint å se deg. Hvordan har du hatt det de siste seks månedene?

Gabe hadde lagt på seg. Han så ut som en hvalross – uten støttenner – i klær fra Frelsesarmeens billigutsalg. Han hadde omtrent tre hårstrå på hodet, og de var gredd over den blanke skallen som om det liksom skulle gjøre ham penere.

Han var sjef for en stor elektronikkforretning i Queens, men var hjemme mesteparten av tiden. Jeg aner ikke hvorfor han ikke hadde fått sparken for lenge siden. Han gikk bare og hentet lønnsslippene sine, og brukte pengene på sigarer som gjorde meg kvalm, og på øl, naturligvis. Alltid øl. Hver gang jeg var hjemme, forventet han at jeg skulle bidra til spillekassen hans. Det kalte han «guttehemmeligheten vår», noe som betydde at han ville banke meg gul og blå hvis jeg sladret til mamma.

«Nei,» sa jeg.

Han hevet et fett øyenbryn.

Gabe kunne lukte penger som en blodhund, noe som var forbausende, siden hans egen stank burde ha kvalt alle andre lukter.

«Du tok drosje fra bussterminalen,» sa han. «Betalte antagelig med en tjuedollarseddel. Det betyr seks–sju dollar i vekslepenger. De som forventer å bo under dette taket, bør gjøre opp for seg. Har jeg rett, Eddie?»

Eddie, som var vaktmester i blokka vår, så på meg med et glimt av medfølelse. «Gi deg, Gabe,» sa han. «Gutten har nettopp kommet inn av døra.»

«Har jeg rett?» gjentok Gabe.

Eddie skulte ned i skålen sin med saltstenger. De to andre prompet i kor.

«Greit,» sa jeg. Jeg dro noen dollarsedler opp av lomma og slengte dem på bordet. «Jeg håper du taper.»

«Karakterkortet fra skolen din har kommet, gluping!» ropte han etter meg. «Jeg ville ikke vært så snørrhoven hvis jeg var deg!»

Jeg smelte igjen døra til rommet mitt, som ikke egentlig var mitt rom. I de månedene jeg var på skolen, var det Gabes «arbeidsrom». Han gjorde ikke et slag arbeid der inne, bortsett fra å lese gamle bilblader, men han elsket å stappe sakene mine inn i skapet, plassere de gjørmete skoene sine i vinduskarmen og gjøre sitt beste for å få rommet til å stinke av sigarer, gammelt øl og det gyselige etterbarberingsvannet hans.

Jeg slapp kofferten min på senga. Hjem, kjære hjem.

Gabes lukt var nesten enda verre enn marerittene om frøken Dodds eller lyden av den gamle fruktdamen som klippet over garnet.

Men med det samme jeg tenkte på det, ble jeg helt mo i knærne. Jeg husket Grovers paniske uttrykk og det at han hadde fått meg til å love at jeg ikke skulle gå hjem uten ham. Det gikk plutselig kaldt nedover ryggen på meg. Det føltes som om noen – eller noe – lette etter meg akkurat nå og kanskje var på vei opp trappen med lange, grusomme klør i stedet for fingre.

Så hørte jeg mammas stemme. «Percy?»

Hun åpnet døra til rommet mitt, og all frykten rant av meg.

Moren min kan få meg til å føle meg vel bare ved å være i samme rom som meg. Øynene hennes glitrer og skifter farge i lyset. Smilet hennes er varmt som et sengeteppe. Hun har noen få, grå hårstrå i det lange, brune håret, men jeg tenker aldri på henne som gammel. Når hun ser på meg, glemmer jeg liksom alt det vonde. Jeg har aldri hørt henne heve stemmen eller si et stygt ord til noen, ikke engang til meg eller Gabe.

«Å, Percy.» Hun omfavnet meg hardt. «Det er ikke til å tro. Som du har vokst siden jul!»

Den røde, hvite og blå arbeidsuniformen duftet av de beste tingene i verden: sjokolade, lakris og alt det andre hun solgte i godtebutikken «Sweet on America» på Grand Central Station. Hun hadde tatt med en diger pose med «smaksprøver», som hun alltid gjorde når jeg kom hjem.

Vi satt ved siden av hverandre på sengekanten. Mens jeg gikk løs på de sure blåbærlissene, dro hun hånda gjennom håret mitt og ville at jeg skulle fortelle alt jeg ikke hadde skrevet om i brevene mine. Hun nevnte ikke noe om at jeg var blitt utvist. Det virket ikke som om hun brydde seg om det. Men sto det bra til med meg? Hadde den lille gutten hennes det bra?

Jeg sa til henne at hun knuste meg, og ba henne holde opp og alt det der, men innerst inne var jeg kjempeglad for å se henne.

Inne fra stua brølte Gabe: «Hei, Sally – hva med litt bønnedip, hæ?»

Jeg skar tenner.

Mamma er den snilleste damen i verden. Hun skulle ha vært gift med en millionær, ikke en sånn dust som Gabe.

For hennes skyld prøvde jeg å lyde glad og munter mens jeg fortalte om de siste dagene mine på Yancy Academy. Jeg sa til henne at jeg ikke var veldig lei meg for utvisningen. Tross alt hadde jeg holdt ut nesten hele skoleåret denne gangen. Jeg hadde fått noen nye venner og hadde gjort det rimelig bra i latin. Og ærlig talt, slåsskampene hadde ikke vært så ille som rektor hadde sagt. Jeg likte Yancy Academy. Det gjorde jeg virkelig. Jeg ga en så optimistisk beskrivelse at jeg nesten trodde på den selv, og fikk en klump i halsen da jeg tenkte på Grover og herr Brunner. Selv Nancy Bobofit virket ikke like håpløs lenger.

Helt til jeg kom til den turen til museet …

«Hva skjedde?» sa mamma. Blikket hennes prikket i samvittigheten min og prøvde å lokke fram hemmelighetene. «Var det noe som skremte deg?»

«Nei, mamma.»

Det føltes stygt å lyve. Jeg hadde lyst til å fortelle henne om frøken Dodds og de tre gamle damene med garnet, men jeg tenkte at det bare ville høres dumt ut.

Hun spisset leppene. Hun visste at jeg holdt noe tilbake, men ville ikke presse meg.

«Jeg har en overraskelse til deg,» sa hun. «Vi skal ut til kysten.»

Jeg sperret øynene opp. «Til Montauk?»

«Tre netter – den samme hytta som før.»

«Når da?»

Hun smilte. «Så snart jeg har skiftet.»

Jeg kunne nesten ikke tro det. Mamma og jeg hadde ikke vært i Montauk de to siste somrene fordi Gabe sa at vi ikke hadde råd.

Gabe dukket opp i døråpningen og knurret: «Bønnedip, Sally? Hørte du ikke hva jeg sa?»

Jeg hadde lyst til å gi ham en rett høyre, men så møtte jeg mammas blikk og skjønte at hun tilbød meg en avtale: Vær snill mot Gabe en liten stund. Bare til hun var klar til å dra til Montauk. Så skulle vi ut herfra i en fei.

«Kommer straks, skatt,» sa hun til Gabe. «Vi satt bare og snakket om turen.»

Gabe knep øynene sammen. «Turen? Så du mente det på alvor?»

«Jeg visste det,» mumlet jeg. «Han kommer ikke til å la oss dra.»

«Naturligvis gjør han det,» sa mamma rolig. «Stefaren din er bare bekymret for økonomien. Ikke noe annet. Dessuten,» tilføyde hun, «Gabriel trenger ikke å nøye seg med bønnedip. Jeg skal lage nok superdip så han har i hele helgen. Guacamole. Rømme. Hele pakka.»

Gabe ble litt mildere i målet. «Og de pengene du bruker på turen … de tar du fra klesbudsjettet ditt, ikke sant?»

«Ja, skatt,» sa moren min.

«Og du kjører ikke andre steder med bilen min enn rett ut dit og tilbake.»

«Vi skal være veldig forsiktige.»

Gabe klødde seg på dobbelthaken. «Hvis du skynder deg med den dippen, så kanskje … Og kanskje hvis guttungen unnskylder seg for å ha avbrutt oss i pokerspillet.»

Kanskje hvis jeg sparker deg et visst sted, tenkte jeg. Og får deg til å synge sopran i en uke.

Men mamma sendte meg et advarende blikk som sa at jeg ikke skulle gjøre ham sint.

Hvorfor holdt hun ut med denne fyren? Jeg følte trang til å skrike høyt. Hvorfor brydde hun seg om hva han mente?

«Jeg beklager,» mumlet jeg. «Jeg er virkelig lei for at jeg avbrøt det utrolig viktige pokerspillet ditt. Vær så snill å gå tilbake til det nå straks.»

Gabes øyne smalnet. Den knøttlille hjernen hans prøvde antagelig å bearbeide det jeg hadde sagt, for å finne ut om det var sarkastisk ment.

«Nå, samma kan det være,» sa han til slutt.

Han gikk tilbake til spillet sitt.

«Takk skal du ha, Percy,» sa mamma. «Når vi kommer til Montauk, skal vi snakke mer om … hva det nå er du har glemt å fortelle meg, skal vi si det sånn?»

Et øyeblikk syntes jeg at jeg så angst i øynene hennes – den samme frykten som jeg hadde sett i Grovers øyne under bussturen – som om moren min også kjente et underlig, kaldt drag i lufta.

Men så kom smilet hennes tilbake, og jeg tenkte at jeg måtte ha tatt feil. Hun rusket meg i håret og gikk for å lage superdip til Gabe.

En time senere var vi klare til å dra.

Gabe tok en pause som så vidt var lang nok til at han rakk å se meg slepe mammas kofferter ut til bilen. Han jamret og stønnet over at han måtte leve uten maten hennes – og enda viktigere, 78-modellen Chevrolet Camaro – hele helgen.

«Ikke en skramme på denne bilen, gluping,» advarte han meg da jeg lempet inn den siste kofferten. «Ikke så mye som én liten skramme.»

Som om det var jeg som skulle kjøre. Jeg var tolv år gammel. Men det spilte ingen rolle for Gabe. Hvis en måke skulle finne på å skite på lakken, ville han gi meg skylda.

Da jeg så ham luske tilbake til blokka, ble jeg så sint at jeg gjorde noe jeg ikke kan forklare. Idet Gabe var framme ved inngangsdøra, gjorde jeg den samme håndbevegelsen som jeg hadde sett Grover gjøre på bussen, en slags gest for å drive bort onde krefter. Jeg la hånda som en klo over hjertet, så skjøv jeg den ut mot Gabe. Døra smalt igjen så hardt at den traff ham i rumpa med et smell og sendte ham på hodet inn i trappeoppgangen, som om han var blitt skutt ut av en kanon. Kanskje det bare var vinden eller et eller annet rart med hengslene, men jeg ble ikke lenge nok til å finne ut av det.

Jeg satte meg i Camaroen og ba mamma gi bånn gass.

Hytta vi leide, lå på sørkysten, helt ute på tuppen av Long Island. Det var en liten pastellfarget kasse med falmete gardiner, og den lå halvveis nedsunket i sanddynene. Det var alltid sand i lakenene og edderkopper i kjøkkenskapene, og som regel var det altfor kaldt i vannet til å bade.

Jeg elsket det stedet.

Vi hadde dratt hit fra jeg var bitte liten. Mamma hadde vært der før det og. Hun sa det aldri rett ut, men jeg visste hvorfor denne stranda betydde noe helt spesielt for henne. Det var her hun hadde møtt faren min.

Da vi nærmet oss Montauk, virket det som om hun ble yngre, som om år med bekymringer og slit gled av ansiktet hennes. Øynene hennes fikk samme farge som havet.

Vi kom fram ved solnedgang, åpnet alle vinduene og begynte på det faste rengjøringsritualet vårt. Vi gikk tur på stranda, matet måkene med blå maischips og knasket på blå seigmenn, blå karameller og alle de andre smaksprøvene som mamma hadde tatt med fra jobben.

Jeg bør vel si noen ord om all den blå maten.

Gabe hadde nemlig sagt til mamma en gang at det ikke fantes blå mat. De hadde en liten krangel, som den gangen bare virket som en bagatell. Men etter det skydde ikke mamma noen anstrengelser for å lage blå mat. Hun bakte blå bursdagskaker. Hun lagde blåbærsmoothies. Hun kjøpte blå tortillachips og tok med blått godteri hjem fra butikken. Dette – i tillegg til at hun beholdt pikenavnet sitt, Jackson, i stedet for å kalle seg fru Ugliano – viste at hun ikke var fullstendig under hælen på Gabe. Hun hadde en opprørsk side ved seg, akkurat som jeg.

Da det ble mørkt, tente vi bål. Vi grillet pølser og marshmallows. Mamma fortalte meg historier fra den gang hun var barn, før foreldrene hennes døde i flyulykken. Hun fortalte meg om bøkene hun hadde lyst til å skrive en dag, når hun hadde penger nok til å slutte i godtebutikken.

Til slutt tok jeg mot til meg og spurte om det jeg alltid tenkte på når vi kom til Montauk – faren min. Mammas øyne ble slørete. Jeg visste at hun ville fortelle meg de samme historiene som hun alltid gjorde, men jeg ble aldri lei av å høre dem.

«Han var så snill, Percy,» sa hun. «Høy, kjekk og sterk. Men også hengiven. Du har arvet det svarte håret hans, vet du, og de grønne øynene.»

Mamma fisket opp en blå seigmann fra godteposen. «Jeg skulle ønske han kunne ha sett deg, Percy. Han ville blitt så stolt.»

Jeg lurte på hvordan hun kunne si det. Hva var det som var så fabelaktig med meg? En dyslektisk, hyperaktiv gutt med 3+ i gjennomsnittskarakter, som var utvist fra skolen seks ganger på seks år?

«Hvor gammel var jeg?» spurte jeg. «Jeg mener … da han dro?»

Hun stirret inn i flammene. «Han var bare sammen med meg i én sommer, Percy. Her på denne stranda. I denne hytta.»

«Men … så han meg da jeg var liten?»

«Nei, vennen min. Han visste at jeg ventet barn, men han fikk aldri se deg. Han måtte dra før du ble født.»

Jeg prøvde å få dette til å stemme overens med det at jeg syntes å huske … noe ved faren min. En varm glød. Et smil.

Jeg hadde alltid gått ut fra at han hadde sett meg da jeg var nyfødt. Mamma hadde aldri sagt det rett ut, men likevel følte jeg at det måtte være sånn. Nå som jeg fikk vite at han aldri hadde sett meg …

Jeg følte meg sint på faren min. Det var kanskje dumt, men jeg var sint for at han dro på den båtturen, for at han ikke hadde hatt guts nok til å gifte seg med mamma. Han hadde forlatt oss, og nå satt vi igjen med Stinkbomben Gabe.

«Kommer du til å sende meg bort igjen?» spurte jeg. «Til en ny kostskole?»

Hun tok en marshmallow ut av ilden.

«Jeg vet ikke, vennen min.» Stemmen hennes var tung og sørgmodig. «Jeg tror … jeg tror vi er nødt til å gjøre noe.»

«Fordi du ikke vil ha meg i nærheten?» Jeg angret meg med det samme.

Mamma fikk tårer i øynene. Hun grep hånda mi og klemte den hardt. «Å nei, Percy. Jeg … jeg er nødt til det, vennen min. For din skyld. Jeg er nødt til å sende deg bort.»

Ordene hennes minnet meg om det herr Brunner hadde sagt – at det var best for meg å forlate Yancy.

«Fordi jeg ikke er normal,» sa jeg.

«Du sier det som om det er noe negativt, Percy. Men du aner ikke hvor betydningsfull du er. Jeg trodde at Yancy Academy ville være langt nok vekk. Jeg trodde du endelig ville være trygg.»

«Trygg for hva?»

Hun møtte blikket mitt, og en flodbølge av minner skyllet over meg – alt det underlige og skumle som hadde skjedd meg, og som jeg delvis prøvde å glemme.

I tredje klasse hadde en mann i svart frakk spionert på meg i skolegården. Da lærerne truet med å ringe politiet, gikk han brummende sin vei, men ingen trodde på meg da jeg fortalte at mannen bare hadde ett øye under den bredbremmete hatten, nøyaktig midt i hodet.

Før det – et virkelig gammelt minne. Jeg gikk på førskolen, og en lærer la meg ved et uhell ned for å sove i en kurv som en slange hadde buktet seg oppi. Mamma skrek da hun kom for å hente meg og fant meg lekende med et slapt, skjellete rep. På en eller annen måte hadde jeg klart å kvele slangen til døde med de lubne barnehendene mine.

På hver eneste skole hadde det skjedd noe skummelt, noe som gjorde meg utrygg, og jeg ble tvunget til å begynne på et nytt sted.

Jeg visste at jeg burde fortelle mamma om de gamle damene i fruktboden, frøken Dodds på kunstmuseet og den sprø hallusinasjonen hvor jeg hadde pulverisert henne med et sverd. Men jeg fikk meg ikke til å si det. Jeg hadde en følelse av at det ville bety slutten på oppholdet vårt i Montauk, og det var det siste jeg ville.

«Jeg har prøvd å holde deg så nær meg som mulig,» sa mamma. «De sa at det var dumt av meg. Men det finnes bare én annen utvei, Percy – stedet som faren din ønsket å sende deg til. Og jeg … jeg orker bare ikke å gjøre det.»

«Ville faren min at jeg skulle gå på en spesiell skole?»

«Ikke en skole,» sa hun lavt. «En sommerleir.»

Det gikk helt rundt for meg. Hvorfor skulle faren min – som ikke engang hadde blitt lenge nok til å se meg bli født – snakke med mamma om en sommerleir? Og hvis det var så viktig, hvorfor hadde hun ikke nevnt det før?

«Jeg beklager, Percy,» sa hun da hun så uttrykket i øynene mine. «Men jeg kan ikke snakke om det. Jeg … jeg kan ikke sende deg til det stedet. Det kan bety at jeg må si farvel til deg for alltid.»

«For alltid? Men hvis det bare er en sommerleir …»

Hun snudde seg mot bålet, og jeg skjønte av uttrykket hennes at hun ville begynne å gråte hvis jeg stilte henne flere spørsmål.

Den natten hadde jeg en livaktig drøm.

Det blåste full storm nede på stranda, og to vakre dyr, en hvit hest og en gyllen ørn, prøvde å ta livet av hverandre nede i vannkanten, hvor bølgene veltet inn. Ørnen stupte ned og angrep hestens mule med de skarpe klørne sine. Hesten steilet og sparket etter ørnens vinger. Mens de sloss, ristet bakken, og en grufull latter steg opp fra et eller annet underjordisk sted og egget de to dyra til å slåss enda villere.

Jeg løp mot dem og visste at jeg måtte hindre dem i å ta livet av hverandre, men jeg løp i sakte kino. Jeg visste at jeg ville komme for sent. Da jeg så ørnen stupe ned med nebbet rettet mot hestens oppsperrede øyne, skrek jeg: Nei!

I samme øyeblikk våknet jeg med et rykk.

Utenfor var det faktisk storm, av den typen som knekker trær som fyrstikker og blåser hus over ende. Det var ingen hester eller ørner på stranda, bare lyn som skapte et slags falskt dagslys, og seks meter høye bølger som hamret mot sanddynene som artilleri.

Mamma våknet av det neste tordenbraket. Hun satte seg opp med vidåpne øyne og sa: «Orkan.»

Jeg visste at det var sprøtt. Det var aldri orkaner på Long Island så tidlig på sommeren. Men det virket det som om havet helt hadde glemt. Gjennom brølet fra vinden hørte jeg et fjernt skrik, en rasende, forpint lyd som fikk håret til å reise seg på hodet mitt.

Så en mye nærmere lyd, som lød som klubbeslag mot sanden. En desperat stemme – noen som hylte og hamret på døra til hytta vår.

Mamma spratt opp av senga i nattkjolen og rev opp døra.

Grover sto innrammet i døråpningen mot et bakteppe av piskende regn. Men han var ikke … han var ikke helt som Grover.

«Jeg har lett i hele natt,» gispet han. «Hva er det dere tenker på, egentlig?»

Moren min så skrekkslagen på meg – hun var ikke redd for Grover, men for grunnen til at han hadde kommet.

«Percy,» sa hun og ropte for å overdøve regnet. «Hva skjedde på skolen? Hva er det du ikke har fortalt meg?»

Jeg sto stiv som en stokk og stirret på Grover. Jeg forsto ikke det jeg så.

«O Zeu kai alloi theoi!» brølte han. «Det er rett bak meg! Har du ikke sagt det til henne?»

Jeg var for sjokkert til å registrere at han nettopp hadde bannet på gammelgresk, og at jeg hadde forstått hva han sa. Jeg var for sjokkert til å lure på hvorfor Grover hadde dratt ut hit på egen hånd midt på natten. For Grover hadde ikke bukser på – og der hvor beina hans skulle ha vært … der hvor beina hans skulle ha vært …

Mamma så strengt på meg og snakket til meg i en tone som hun aldri hadde brukt før. «Percy. Fortell meg det nå!»

Jeg stotret fram noe om de gamle damene i fruktboden og frøken Dodds, og mamma stirret på meg med et ansikt som var fullstendig likblekt i lynglimtene.

Hun grep veska si, slengte til meg regnjakka og sa: «Ut i bilen. Begge to. Nå!»

Grover løp mot Camaroen – bortsett fra at han ikke akkurat løp. Han travet så den hårete bakparten ristet, og plutselig virket historien om en muskelsykdom i beina helt logisk. Jeg forsto hvorfor han kunne løpe så fort, til tross for at han haltet når han gikk.

For der hvor føttene hans skulle ha vært, var det ingen føtter. Det var hover.

4

MAMMA LÆRER MEG TYREFEKTING

Vi suste gjennom natten langs mørke landeveier. Vinden traff Camaroen i voldsomme kast. Regnet pisket mot frontruten. Jeg kikket på Grover som satt ved siden av meg i baksetet, og lurte på om det var jeg som var blitt gal, eller om han bare gikk i et eller annet teaterkostyme. Men nei, lukten var den jeg husket fra utfluktene til dyrehagen da jeg var liten. Lukten av ull og våte gårdsdyr.

Alt jeg kunne finne på å si, var: «Så du og mamma … kjenner hverandre?»

Grover kikket i bakspeilet til tross for at det ikke var noen biler bak oss. «Ikke egentlig,» sa han. «Jeg mener, vi har aldri møtt hverandre. Men hun visste at jeg holdt øye med deg.»

«Holdt øye med meg?»

«Passet på deg. Forsikret meg om at det gikk bra med deg. Men jeg har ikke bare latt som om jeg var vennen din,» tilføyde han raskt. «Jeg er vennen din.»

«Eh … hva er du, egentlig?»

«Det spiller ingen rolle akkurat nå.»

«Spiller ingen rolle? Fra livet og ned er min beste venn et esel …»

Grover utstøtte et skarpt «Blaa-ha-ha!»

Jeg hadde hørt ham lage den lyden før, men jeg hadde alltid trodd at det var en nervøs latter. Nå skjønte jeg at det var en slags irritert breking.

«En geit!» ropte han.

«Hva?»

«Jeg er en geit fra livet og ned.»

«Du sa nettopp at det ikke spilte noen rolle.»

«Blaa-ha-ha! Det finnes satyrer som ville trampet deg til døde for en slik fornærmelse!»

«Hei. Vent. Satyrer? Mener du som i … herr Brunners myter?»

«Var de gamle damene i fruktboden en myte, Percy? Var frøken Dodds en myte?»

«Så du innrømmer at det fantes en frøken Dodds!»

«Naturligvis.»

«Så hvorfor …»

«Jo mindre du vet, desto færre monstre vil du tiltrekke deg,» sa Grover, som om det burde være helt opplagt. «Vi kaster Glemselståke over menneskenes øyne. Vi hadde håpet du ville tro at de velvillige var en hallusinasjon. Men det nyttet ikke. Det begynte gradvis å gå opp for deg hvem du er.»

«Hvem jeg … vent et øyeblikk, hva er det du mener?»

Det grufulle brølet steg opp igjen et sted bak oss, nærmere enn før. Det som fulgte etter oss – hva det enn var – hadde stadig ferten av oss.

«Percy,» sa mamma, «det er for mye å forklare, og vi har dårlig tid. Vi er nødt til å få deg i sikkerhet.»

«I sikkerhet for hva? Hvem er det som er etter meg?»

«Å, ikke noe å bry seg om,» sa Grover, som åpenbart fortsatt var snurt over esel-kommentaren min. «Bare de dødes herre og noen av de blodtørstigste lakeiene hans.»

«Grover!»

«Unnskyld, fru Jackson. Kan du kjøre litt fortere, er du snill?»

Jeg prøvde å skjønne hva som foregikk, men klarte det ikke. Dette var ikke en drøm. Jeg hadde ingen livlig fantasi og kunne aldri ha drømt noe sånt som dette.

Mamma tok en skarp sving til venstre. Vi skrenset inn på en smalere vei, suste forbi noen mørklagte bondegårder, skogkledde åser og skilt på hvite stakittgjerder hvor det sto: SELVPLUKK – JORDBÆR.

«Hvor skal vi?» spurte jeg.

«Til sommerleiren som jeg fortalte deg om.» Mammas stemme var anspent – det var tydelig at hun ikke ville røpe hvor redd hun var for min skyld. «Stedet hvor faren din ville sende deg.»

«Det stedet du ikke ville at jeg skulle dra til.»

«Vær så snill, vennen min,» tryglet mamma. «Dette er tøft nok som det er. Prøv å forstå. Du er i fare.»

«Fordi noen gamle damer klippet over en garntråd.»

«De var ikke gamle damer,» sa Grover. «De var Skjebnekvinnene. Skjønner du hva det betyr – det at de dukket opp foran deg? Det gjør de bare når du snart skal … når noen snart skal dø.»

«Hei. Du sa ’du’.»

«Nei, det gjorde jeg ikke. Jeg sa ’noen’.»

«Du mente ’du’. Altså ’meg’.»

«Jeg mente du i betydningen ’noen’. Ikke du, men ’en’.»

«Gutter!» sa mamma.

Hun svingte rattet brått mot høyre, og jeg fikk et glimt av en skikkelse hun unngikk med nød og neppe – en mørk, flimrende skygge som forsvant raskt bak oss i stormen.

«Hva var det?» spurte jeg.

«Vi er der straks,» sa moren min og lot som om hun ikke hørte meg. «Det er bare et par kilometer igjen nå. Vær så snill. Vær så snill.»

Jeg ante ikke hvor der var, men jeg bøyde meg forover i setet og kjente at jeg lengtet etter å komme dit.

Utenfor var det ikke annet enn regn og mørke – et øde landskap som er typisk for østspissen av Long Island. Jeg tenkte på frøken Dodds og på det øyeblikket da hun hadde forvandlet seg til vesenet med spisse tenner og læraktige vinger. Hele kroppen min ble nummen av forsinket sjokk. Hun hadde ikke vært menneskelig. Hun hadde tenkt å drepe meg.

Så tenkte jeg på herr Brunner … og sverdet han hadde kastet til meg. Før jeg rakk å spørre Grover om det, kjente jeg at håret reiste seg i nakken min. Det kom et blendende lysglimt, et knokkelristende boom!, og bilen vår eksploderte.

Jeg husker at jeg følte meg vektløs, som om jeg var i ferd med å bli knust, grillet og spylt med en brannslange på samme tid.

Jeg rev hodet løs fra baksiden av førersetet og sa: «Au!»

«Percy!» ropte mamma.

«Det gikk bra …»

Jeg prøvde å riste av meg den omtåkete følelsen. Jeg var ikke død. Bilen hadde ikke eksplodert. Vi hadde kjørt i grøfta. Døra på førersiden var sperret av gjørme. Taket hadde sprukket som et eggeskall, og regnet pøste inn.

Et lynnedslag. Det var den eneste forklaringen. Et lyn hadde kastet oss av veien. Ved siden av meg i baksetet lå en stor, ubevegelig bylt. «Grover!»

Han lå på siden med blod dryppende fra munnviken. Jeg ristet i den pelskledde hoften hans og tenkte: Nei! Selv om du er halvt gårdsdyr er du min beste venn, og jeg vil ikke at du skal dø!

Så stønnet han: «Mat,» og jeg skjønte at det fortsatt var håp.

«Percy,» sa moren min, «vi er nødt til å …» Stemmen hennes brast.

Jeg så meg tilbake. I et lynglimt, mellom søleflekkene på bakruten, så jeg en skikkelse lunte mot oss i veikanten. Synet ga meg gåsehud. Det var en mørk silhuett av en diger fyr, som kunne minne om en amerikansk fotballspiller med skulderpolstring og hjelm. Det virket som om han holdt et teppe over hodet. Overkroppen var kraftig og pelskledd. De løftede hendene fikk det til å se ut som om han hadde horn.

Jeg svelget tungt. «Hvem er …»

«Percy,» sa moren min dødsens alvorlig. «Kom deg ut av bilen.»

Hun kastet seg mot døra på førersiden. Den var ikke til å rikke i gjørma. Jeg prøvde min, men den satt også fast. Desperat kikket jeg opp på hullet i taket. Det kunne være en mulig utvei, men det ulmet og oste rundt kanten av hullet.

«Klyv ut på passasjersiden!» sa moren min. «Percy – du er nødt til å løpe alt du kan. Ser du det store treet der oppe?»

«Hva?»

Et nytt lyn, og gjennom det rykende hullet så jeg treet hun siktet til: et enormt furutre – på størrelse med juletreet foran Det hvite hus – helt oppe på toppen av det nærmeste høydedraget.

«Det er grensen til eiendommen,» sa mamma. «Kom deg over bakketoppen, så vil du se en stor bondegård nede i dalen. Løp mot den og ikke se deg tilbake. Rop på hjelp. Ikke stans før du er framme.»

«Mamma, du må også bli med!»

Ansiktet hennes var blekt og øynene like triste som da hun stirret utover havet.

«Jo!» ropte jeg. «Du skal bli med meg. Hjelp meg å bære Grover.»

«Mat!» stønnet Grover, litt høyere denne gangen.

Mannen med teppet over hodet gikk stadig mot oss og utstøtte gryntende, snøftende lyder. Da han kom nærmere, skjønte jeg at han ikke kunne holde et teppe over hodet, fordi hendene hans – digre, kraftige never – svingte langs sidene av kroppen. Det var ikke noe teppe. Det kunne bare bety at den digre, pelskledde klumpen som var for stor til å være hodet hans … var hodet hans. Og spissene som så ut som horn …

«Han er ikke ute etter oss,» sa moren min. «Han er ute etter deg. Dessuten kan jeg ikke krysse grensen til eiendommen.»

«Men …»

«Vi har ikke tid, Percy. Gå nå. Vær så snill.»

Da ble jeg sint – sint på moren min, på geiten Grover og på beistet med horn som luntet langsomt og målrettet mot oss som en … som en okse.

Jeg krabbet over Grover og skjøv døra opp. «Vi går sammen. Kom igjen, mamma.»

«Jeg sa jo …»

«Mamma! Jeg går ikke fra deg. Hjelp meg med Grover.»

Jeg ventet ikke på svar. Jeg krøp ut i øsregnet og slepte Grover ut av bilen. Han var forbausende lett, men jeg kunne ikke ha båret ham særlig langt hvis ikke mamma hadde kommet meg til unnsetning.

Sammen løftet vi armene hans over skuldrene våre og begynte å snuble opp bakken gjennom gress som rakte oss til livet.

Jeg kastet et blikk over skulderen og fikk mitt første klare inntrykk av monsteret. Han var godt over to meter høy, og armene og beina hans var som hentet ut av forsiden på et bodybuilderblad – svulmende biceps og triceps og en drøss med andre «ceps», som var pakket stramt inn som basketballer under hud med et nett av blodårer. Han hadde ingen klær på seg, bortsett fra underbukser – skinnende hvite Fruit of the Loom-truser – som ville ha vært komiske hvis ikke overkroppen hans hadde sett så skremmende ut. Han hadde tykt, brunt hår som startet omtrent ved navlen og ble tettere da det nærmet seg skuldrene.

Nakken var en floke av muskler og pels som ledet opp til det enorme hodet, som hadde et tryne som var like langt som armen min, snørrete nesebor med en glitrende messingring, onde, svarte øyne og horn – kjempestore, svarte og hvite horn med spisser som ikke kunne ha blitt skarpere hvis de var kvesset med en elektrisk fil.

Jeg kjente igjen monsteret, det var ingen tvil om det. Han hadde vært med i en av de første historiene herr Brunner fortalte oss. Men han kunne ikke være virkelig.

Jeg blunket regn ut av øynene. «Det er …»

«Pasifaës sønn,» sa moren min. «Jeg skulle ønske jeg hadde visst hvor desperat de ønsket å drepe deg.»

«Men han er Mino…»

«Ikke si navnet hans,» advarte hun. «Navn har makt.»

Furutreet var fortsatt skremmende langt unna – minst hundre meter oppe i skråningen.

Jeg så meg tilbake en gang til.

Oksemannen sto bøyd over bilen vår og så inn gjennom vinduene – skjønt «så» er ikke det rette ordet. Det virket heller som om han snuste og snøftet. Jeg skjønte ikke hvorfor han gadd, siden vi bare var femten–tjue meter unna.

«Mat?» stønnet Grover.

«Hysj,» sa jeg. «Mamma, hva er det han gjør? Kan han ikke se oss?»

«Synet og hørselen hans er elendig,» sa hun. «Han går etter lukten. Men det vil ikke vare lenge før han skjønner hvor vi er.»

Som om det var et stikkord, brølte oksemannen i raseri. Han grep tak i det istykkerrevne taket på Gabes Camaro slik at understellet knirket og stønnet. Så løftet han bilen over hodet og kastet den ut i veien. Den landet på den våte asfalten med et brak og skled i en skur av gnister omtrent en halv kilometer før den stanset. Bensintanken eksploderte.

Ikke en skramme, husket jeg at Gabe sa.

Oops.

«Percy,» sa mamma. «Når han ser oss kommer han til å angripe. Vent til siste sekund før du hopper unna – rett til siden. Han kan ikke skifte retning når han først er i farta. Skjønner du?»

«Hvordan vet du alt dette?»

«Jeg har vært redd for et angrep i lang tid. Jeg burde ha forutsett dette. Det var egoistisk av meg å holde deg så nær meg.»

«Holde meg nær deg? Men …»

Et nytt rasende brøl, og så kom oksemannen trampende opp bakken.

Han hadde kjent lukten av oss.

Det var bare noen få meter igjen til furutreet, men skråningen ble brattere og glattere, og Grover ble ikke noe lettere.

Oksemannen nærmet seg. Om bare noen sekunder ville han ha innhentet oss.

Moren min måtte være fullstendig utmattet, men hun gjorde sitt beste for å holde Grover på beina. «Løp, Percy! Vi må skille lag! Husk det jeg sa.»

Jeg hadde ikke lyst til å forlate dem, men det begynte å gå opp for meg at hun hadde rett – det var vår eneste sjanse. Jeg sprang til venstre, snudde meg og så monsteret komme brasende mot meg. De svarte øynene glødet av hat. Han stinket som råttent kjøtt.

Han senket hodet og gikk til angrep med de spisse hornene rettet direkte mot brystet mitt.

Frykten satt som en knute i magen, og jeg hadde mest lyst til å legge på sprang, men det ville aldri gå. Jeg ville aldri klare å løpe fra dette vesenet. Så jeg ble stående, og i siste øyeblikk hoppet jeg til siden.

Oksemannen stormet forbi som et godstog, så brølte han av frustrasjon og snudde seg – ikke mot meg denne gangen, men mot moren min, som holdt på å legge Grover ned i gresset.

Jeg var oppe på bakketoppen. På motsatt side kunne jeg se en dal, akkurat som moren min hadde sagt, og lysene fra et gårdshus glødet gult gjennom regnet. Men den var nesten en kilometer unna. Vi ville aldri i verden klare det.

Oksemannen gryntet og sparket i bakken. Han holdt fortsatt øye med moren min, som nå trakk seg langsomt tilbake nedover skråningen i retning av veien, i et forsøk på å lede monsteret vekk fra Grover.

«Løp, Percy!» ropte hun til meg. «Jeg kan ikke gå lenger. Løp!»

Men jeg bare sto der, stiv av frykt, idet monsteret angrep henne. Hun prøvde å hoppe til siden, slik hun hadde sagt, men monsteret hadde lært av sine feil. Hånda hans skjøt ut og grep henne rundt halsen da hun prøvde å komme seg unna. Han løftet henne mens hun sparket og slo og veivet med armene i lufta.

«Mamma!»

Hun møtte blikket mitt og klarte å stotre fram et siste ord: «Løp!»

Så strammet monsteret nevene rundt mammas hals med et rasende brøl, og hun gikk i oppløsning foran øynene mine – forvandlet seg til lys, en skimrende, gyllen skikkelse, som om hun var et hologram. Deretter fulgte et blendende glimt, og hun var rett og slett … borte.

«Nei!»

Frykten jeg følte, ble fortrengt av sinne. Nye krefter strålte gjennom meg – den samme bølgen av energi jeg hadde kjent da det vokste ut klør på frøken Dodds.

Oksemannen dundret bort til Grover, som lå hjelpeløs i gresset. Monsteret gikk ned på huk og snuste og snøftet, som om han straks skulle til å løfte opp Grover og få ham til å fordufte også.

Det kunne jeg ikke tillate. Han var min beste venn.

Jeg tok av meg den røde regnjakka.

«Hei!» skrek jeg og veivet med jakka og løp mot monsteret. «Hei, din dust! Ditt fordømte karbonadeberg!»

«Grrrrrrr!» Monsteret snudde seg mot meg og ristet på de svære knyttnevene.

Jeg hadde fått en idé – en idiotisk idé, men det var bedre enn ingenting. Jeg stilte meg med ryggen mot det store furutreet og viftet med den røde jakka foran oksemannen, og tenkte at jeg skulle hoppe unna i siste øyeblikk.

Men slik gikk det ikke.

Oksemannen kom dundrende altfor fort med armene utstrakt for å fange meg uansett hvilken vei jeg løp.

Tiden gikk langsommere.

Jeg spente musklene i beina. Jeg kunne ikke hoppe til siden, så jeg sprang rett opp og brukte monsterets hode som springbrett, snudde meg i lufta og landet på nakken hans.

Hvordan klarte jeg det? Jeg hadde ikke tid til å tenke på det. Et millisekund senere stanget monsteret hodet i treet, og sammenstøtet var så kraftig at det nesten slo tennene ut av munnen min.

Oksemannen stavret omkring og prøvde å riste meg av. Jeg låste armene rundt hornene for å holde meg fast. Fortsatt lynte og tordnet det som besatt. Regnet rant ned i øynene mine. Lukten av råttent kjøtt sved i neseborene.

Monsteret kastet seg rundt og tok bukkesprang som en okse på et rodeostevne. Han burde bare ha rygget rett inn i treet og most meg flat, men det begynte å gå opp for meg at dette vesenet bare hadde ett gir: forover.

I mellomtiden begynte Grover å stønne i gresset. Jeg hadde lyst til å brøle til ham at han skulle holde kjeft, men slik som jeg ble slengt rundt, var jeg redd for at jeg skulle bite av meg tunga hvis jeg åpnet munnen.

«Mat!» stønnet Grover.

Oksemannen vendte seg mot ham igjen, sparket i bakken og gjorde seg klar til å angripe. Jeg tenkte på hvordan han hadde klemt livet ut av moren min og fått henne til å forsvinne i et lysglimt, og raseriet fylte meg som høyoktanbensin. Jeg grep rundt det ene hornet med begge hender og dro i det av alle krefter. Monsteret stivnet til, utstøtte et forbauset grynt og så – snapp!

Oksemannen skrek og slengte meg gjennom lufta. Jeg landet flatt på ryggen i gresset og slo hodet mot en stein. Da jeg satte meg opp, svimlet det for meg, men jeg hadde et horn i hendene, et spisst beinvåpen på størrelse med en kniv.

Monsteret angrep.

Uten å tenke rullet jeg til den ene siden og kom meg opp på kne. Idet monsteret tordnet forbi, kjørte jeg hornet inn i siden på det, rett under den pelskledde brystkassen.

Oksemannen brølte av smerte. Han slo armene mot brystet, og så begynte han å gå i oppløsning – ikke i et glimt av gyllent lys som moren min, men som smuldrende sand som ble blåst bort stykkevis av vinden, på samme måte som frøken Dodds hadde forsvunnet.

Monsteret var borte.

Det hadde sluttet å regne. Jeg kunne fortsatt høre torden, men den var fjern nå. Det luktet fjøs av meg, og knærne mine var som gelé. Hodet føltes som om det holdt på å sprekke. Jeg var matt og redd og skalv av sorg. Jeg hadde nettopp sett moren min forsvinne. Jeg hadde lyst til å legge meg ned og grine, men Grover lå der og trengte hjelp, så jeg klarte å hale ham på beina og sjangle ned i dalen, mot lysene fra gården. Jeg gråt og ropte på mamma mens jeg klamret meg til Grover – jeg ville ikke at han også skulle forsvinne.

Det siste jeg husker er at jeg deiset over ende på en veranda. Jeg stirret opp og så en takvifte som snurret rundt over meg, nattsvermere som fløy rundt et gult lys, det strenge ansiktet til en mann som jeg syntes jeg dro kjensel på, og en nydelig jente med lyst, krøllet hår som på en prinsesse. Begge så ned på meg, og jenta sa: «Det er ham. Det må være ham.»

«Hysj, Annabeth,» sa mannen. «Han er fortsatt ved bevissthet. Ta ham med inn.»

5

JEG SPILLER PINOCHLE MED EN HEST

Jeg drømte vanvittige drømmer fulle av gårdsdyr. De fleste av dem ville drepe meg. De andre ville ha mat.

Jeg må ha våknet mange ganger, men det var umulig å få noe ut av det jeg så og hørte, så jeg bare sovnet igjen. Jeg husker at jeg lå i en myk seng og ble matet med skje. Det smakte som popkorn med smør, men det var en slags grøt. Jenta med det lyse, krøllete håret sto over meg og flirte mens hun tørket dråper av haken min med skjeen.

Da hun så at jeg åpnet øynene, spurte hun: «Hva er det som skjer ved sommersolverv?»

«Hva?» kvekket jeg.

Hun så seg rundt som om hun var redd for at noen skulle høre henne. «Hva er det som skjer? Hva var det som ble stjålet? Vi har bare noen få uker på oss!»

«Beklager,» mumlet jeg. «Jeg vet ikke …»

Noen banket på døra, og jenta fylte raskt munnen min med grøt.

Neste gang jeg våknet, var hun borte.

En kraftig, blond fyr som så ut som en surfer, sto i hjørnet av soverommet og holdt vakt over meg. Han hadde blå øyne – en hel drøss av dem – på kinnene, i panna og på håndbakene.

Da jeg kom til meg selv igjen for fullt, var det ikke noe merkelig ved omgivelsene, bortsett fra at de var penere enn jeg var vant til. Jeg satt i en fluktstol på en stor veranda og stirret utover en eng mot grønne åser i det fjerne. Vinden bar med seg lukten av jordbær. Jeg hadde et teppe over beina og en pute i nakken. Alt dette var vel og bra, men munnen min føltes som om en skorpion hadde brukt den som rede. Tungen min var tørr og ekkel, og det verket i tennene.

På bordet ved siden av meg sto et stort glass med noe å drikke. Det så ut som eplejuice med isbiter, med et grønt sugerør og en papirparasoll stukket gjennom et kirsebær.

Hånda mi var så svak at jeg holdt på å miste glasset da jeg løftet det.

«Forsiktig,» sa en velkjent stemme.

Grover lente seg mot verandarekkverket og så ut som om han ikke hadde sovet på en uke. Under den ene armen holdt han en skoeske. Han gikk i blå jeans, Converse hi-tops og en knalloransje T-skjorte med teksten HALVBLODSLEIREN på. Bare gode, gamle Grover. Ikke geitegutten.

Så hadde jeg kanskje bare hatt mareritt likevel. Kanskje alt sto bra til med mamma. Vi var fortsatt på ferie, og vi hadde av en eller annen grunn stanset ved dette huset. Og …

«Du reddet livet mitt,» sa Grover. «Jeg … det var det minste jeg kunne gjøre … jeg gikk opp på åsen igjen. Jeg tenkte du kanskje ville ha dette.»

Ærbødig la han skoesken i fanget mitt.

Inni lå et svart og hvitt oksehorn. Det var takkete nederst etter å ha blitt brukket av, og tuppen var flekkete av størknet blod. Det hadde altså ikke vært en vond drøm.

«Minotauros,» sa jeg.

«Eh, Percy, det er ikke så lurt å …»

«Det er det han blir kalt i de greske mytene, ikke sant?» sa jeg. «Minotauros. Halvt menneske, halvt okse.»

Grover vred urolig på seg. «Du har vært bevisstløs i to dager. Hvor mye husker du?»

«Mamma. Er hun virkelig …?»

Han så ned.

Jeg stirret utover engen. Treklynger, en buktende elv og jordbæråkre under en blå himmel. Dalen var omgitt av bølgende åser, og den høyeste, som lå rett foran oss, var den med det digre furutreet på toppen. Selv det så vakkert ut i solskinnet.

Moren min var borte. Hele verden skulle vært mørk og svart. Ingenting burde se vakkert ut.

«Jeg beklager,» snufset Grover. «Jeg er en fiasko. Jeg … jeg er den mest håpløse satyren i hele verden.»

Han stønnet og trampet så hardt med foten at den datt av. Det vil si, Converse-skoen datt av. Den var fylt med skumplast, bortsett fra et hull på størrelse med en hov.

«Å, Styx!» mumlet han.

Mens han strevde med å få hoven ned i den falske foten igjen, tenkte jeg: Ja, da er jo saken klar.

Grover var en satyr. Jeg kunne ha veddet på at jeg ville finne små horn på hodet hans hvis jeg barberte bort det krøllete, brune håret. Men jeg var altfor trist til å bry meg om at satyrer fantes – til og med Minotauros. Det betydde ikke annet enn at mamma virkelig var klemt til døde og hadde forsvunnet i et blaff av gult lys.

Jeg var alene. Et foreldreløst barn. Jeg ville bli nødt til å leve med … Stinkbomben Gabe? Nei. Det kom aldri til å skje. Jeg ville heller bo på gata. Jeg kunne late som om jeg var sytten og gå inn i hæren. Et eller annet skulle jeg nok finne på.

Grover snufset fortsatt. Den stakkars gutten – den stakkars geiten, satyren, hva han nå var – så ut som om han ventet på en ørefik.

«Det var ikke din feil,» sa jeg.

«Jo, det var det. Det var liksom meningen at jeg skulle beskytte deg.»

«Ba moren min deg om å beskytte meg?»

«Nei. Men det er det som er jobben min. Jeg er en vokter. I hvert fall … var jeg det.»

«Men hvorfor …?» Jeg følte meg plutselig omtåket og svimmel.

«Ikke anstreng deg,» sa Grover. «Her.»

Han hjalp meg med å holde glasset og førte sugerøret til leppene mine.

Jeg skvatt til da jeg kjente smaken, for jeg hadde forventet at det var eplejuice. Det var det slett ikke. Det var kjeks med sjokoladebiter. Flytende sjokoladekjeks. Og ikke hvilke sjokoladekjeks som helst – det var mammas hjemmelagde blå sjokoladekjeks, myke og varme, og med sjokoladebiter som fortsatt smeltet. Når jeg drakk den, føltes hele kroppen min god og varm og full av energi. Sorgen gikk ikke over, men det føltes som om mamma nettopp hadde strøket meg over kinnet og gitt meg en sjokoladekjeks, slik hun pleide å gjøre da jeg var liten, og fortalt meg at alt kom til å gå bra.

Før jeg visste ordet av det hadde jeg tømt hele glasset. Jeg stirret ned i det, overbevist om at jeg nettopp hadde drukket noe varmt, men isbitene hadde ikke smeltet engang.

«Var det godt?» spurte Grover.

Jeg nikket.

«Hvordan smakte det?» Han hørtes så sørgmodig ut at jeg fikk dårlig samvittighet.

«Unnskyld,» sa jeg. «Jeg skulle ha latt deg smake.»

Han sperret øynene opp. «Nei! Det var ikke det jeg mente. Jeg bare … lurte.»

«Kjeks med sjokoladebiter,» sa jeg. «Mammas hjemmelagde.»

Han sukket. «Og hvordan føler du deg?»

«Som om jeg kunne kaste Nancy Bobofit hundre meter gjennom lufta.»

«Det er bra,» sa han. «Det er bra. Jeg tror ikke du skal ta sjansen på å drikke mer av de greiene.»

«Hva mener du?»

Han tok det tomme glasset varsomt fra meg, som om det var dynamitt, og satte det tilbake på bordet. «Kom. Chiron og herr D venter på oss.»

Verandaen strakte seg rundt hele huset.

Det var så vidt beina bar meg da jeg reiste meg for å gå. Grover tilbød seg å bære Minotauros-hornet, men jeg holdt fast på det. Jeg hadde betalt en høy pris for det minnet og ville ikke gi slipp på det.

Da vi kom rundt til den motsatte siden av huset, måtte jeg snappe etter pusten.

Vi må ha vært på nordkysten av Long Island, for på denne siden av huset strakte dalen seg helt ut til havet, som glitret omtrent en mil i det fjerne. Jeg kunne rett og slett ikke fatte det jeg så foran meg. Landskapet var oversådd med byggverk som minnet om eldgammel gresk arkitektur – en friluftspaviljong, et amfiteater, en rund arena – bortsett fra at alt virket splitter nytt, med hvite marmorsøyler som glitret i sola. I en sandgrop i nærheten spilte noen gutter i seksten–syttenårsalderen volleyball med satyrer. Kanoer gled over en liten innsjø. Barn i oransje T-skjorter som den Grover hadde, lekte sisten rundt en klynge med hytter i skogen. Noen skjøt på blink på en bueskytterbane. Andre red på en skogsti, og hvis jeg ikke hallusinerte, hadde noen av hestene vinger.

Helt i enden av verandaen satt to menn overfor hverandre ved et spillebord. Den lyshårete jenta som hadde gitt meg grøten med popkornsmak, lente seg mot rekkverket ved siden av dem.

Mannen som satt vendt mot meg var småvokst, men kraftig. Han hadde rød nese, store, fuktige øyne og krøllete hår som var så svart at det nesten virket lilla. Han minnet om en sånn babyengel på gamle malerier – hva er det de kalles, baluber? Nei, kjeruber. Det var det. Han så ut som en kjerub som hadde vokst opp og blitt trailersjåfør. Han hadde på seg en tigermønstret Hawaii-skjorte og ville ha glidd rett inn i et av Gabes pokerlag, bortsett fra at jeg hadde en følelse av at denne fyren kunne ha spilt skjorta av selv stefaren min.

«Dette er herr D,» mumlet Grover til meg. «Han er leirsjefen. Vær høflig mot ham. Jenta heter Annabeth Chase. Hun er bare en leirdeltaker, men hun har vært her lenger enn de aller fleste. Og Chiron kjenner du fra før …»

Han pekte på fyren som satt med ryggen til meg.

Først gikk det opp for meg at han satt i rullestol. Så kjente jeg igjen tweedjakka, det halvskallete hodet og det pistrete skjegget.

«Herr Brunner!» ropte jeg.

Latinlæreren snudde seg og smilte til meg. Han hadde det skøyeraktige glimtet i øynene han av og til fikk når han holdt en prøve for oss og lot alle svarene på a-b-c-alternativene være B.

«Ah, utmerket, Percy,» sa han. «Nå er vi fire som kan spille pinochle.»

Han gjorde tegn mot en stol til høyre for herr D, som så på meg med blodskutte øyne og sukket tungt. «Hm, jeg slipper vel ikke unna. Velkommen til Halvblodsleiren. Så er det sagt. Men tro bare ikke at jeg er glad for å se deg.»

«Eh, takk.» Jeg flyttet meg litt bort fra ham, for hvis det var én ting jeg hadde lært av å bo sammen med Gabe, så var det å vite når en voksen har slått seg på flaska. Hvis herr D var ukjent med alkohol, var jeg en satyr.

«Annabeth?» ropte herr Brunner til den blonde jenta.

Hun kom bort til oss, og herr Brunner presenterte oss for hverandre. «Denne unge damen hjalp deg til å bli frisk igjen, Percy. Annabeth, lille venn, kan du ikke gå og sjekke Percys seng? Vi lar ham bo i hytte elleve fra nå av.»

«Klart det, Chiron,» sa Annabeth.

Hun var antagelig på min alder, kanskje fem–seks centimeter høyere, og så mye mer atletisk ut. Med solbrun hud og krøllete, lyst hår var hun nesten på en prikk slik jeg forestilte meg at en typisk California-jente så ut, bortsett fra at øynene ødela litt av inntrykket. De var forbløffende grå, som uværsskyer – pene, men samtidig skremmende, som om hun vurderte hvordan hun på enklest mulig måte skulle nedkjempe meg i en slåsskamp.

Hun kikket på Minotauros-hornet i hendene mine og deretter tilbake på meg. Jeg innbilte meg at hun ville si: Du har drept Minotauros! Eller: Wow, du er helt fantastisk! eller noe i den dur.

I stedet sa hun: «Du sikler når du sover.»

Så fløy hun av sted bortover plenen med det lyse håret flagrende etter seg.

«Nå,» sa jeg, ivrig etter å skifte tema. «Så du, eh, jobber her, herr Brunner?»

«Ikke kall meg herr Brunner,» sa den tidligere herr Brunner. «Det var nok bare et pseudonym, er jeg redd. Du kan kalle meg Chiron.»

«Ja vel.» Fullstendig forvirret kikket jeg på leirsjefen. «Og herr D … hva står det for?»

Herr D holdt opp med å stokke kortene. Han så på meg som om jeg nettopp hadde rapet høyt. «Unge mann, navn er mektige saker. Man går ikke rundt og bruker dem uten grunn.»

«Nei. Selvfølgelig. Beklager.»

«Percy,» innskjøt Chiron-Brunner, «jeg må virkelig si jeg er glad for å se deg i live. Det er lenge siden jeg har vært på hjemmebesøk hos en potensiell leirdeltaker. Jeg orker ikke engang å tenke på at det kunne ha vært bortkastet tid.»

«Hjemmebesøk?»

«Året mitt på Yancy Academy, for å lære deg opp. Vi har naturligvis satyrer på de fleste skoler for å holde utkikk. Men Grover varslet meg med det samme han møtte deg. Han merket at det var noe spesielt ved deg, så jeg bestemte meg for å ta turen til Yancy. Jeg overtalte den forrige latinlæreren din til å … eh, ta et friår.»

Jeg prøvde å huske begynnelsen av skoleåret. Det virket som en evighet siden, men jeg hadde et uklart minne om at det hadde vært en annen latinlærer den første uken på Yancy. Så hadde han forsvunnet uten noen forklaring, og herr Brunner hadde overtatt klassen.

«Kom du til Yancy bare for å være lærer for meg?» spurte jeg.

Chiron nikket. «For å være ærlig så var jeg ikke helt sikker på deg i begynnelsen. Vi kontaktet moren din og ga henne beskjed om at vi holdt deg under oppsikt i tilfelle du skulle være klar for Halvblodsleiren. Men du hadde fortsatt mye å lære. Ikke desto mindre kom du hit i live, og det er alltid det første hinderet.»

«Grover,» sa herr D utålmodig, «vil du spille eller vil du ikke?»

«Ja, sir!» Grover skalv da han inntok den fjerde stolen, men jeg skjønte ikke hvorfor han skulle være så redd for en feit, liten mann i en tigermønstret Hawaii-skjorte.

«Du vet hvordan man spiller pinochle?» Herr D gransket meg mistenksomt.

«Det gjør jeg dessverre ikke,» sa jeg.

«Dessverre ikke, sir,» sa han.

«Sir,» gjentok jeg. Jeg likte leirsjefen dårligere og dårligere.

«Pinochle,» sa han til meg, «er, ved siden av gladiatorkamper og Pac-Man, et av de flotteste spill som noen gang er oppfunnet av mennesker. Jeg forventer at alle siviliserte unge menn kjenner reglene.»

«Jeg er sikker på at gutten lærer dem raskt,» sa Chiron.

«Vær så snill,» sa jeg. «Hva slags sted er dette? Hva har jeg her å gjøre? Herr Brunn… Chiron … hvorfor dro du til Yancy Academy bare for å undervise meg?»

Herr D snøftet. «Det lurer jeg også på.»

Leirsjefen delte ut kortene. Grover rykket til hver gang et kort landet i bunken hans.

Chiron smilte medfølende til meg, slik han pleide å gjøre i latintimene, som for å fortelle meg at jeg var stjerneeleven hans uansett hva gjennomsnittskarakteren min måtte være. Han forventet at jeg skulle ha det riktige svaret.

«Percy,» sa han. «Fortalte ikke moren din deg noe som helst?»

«Hun sa …» Jeg husket de triste øynene hennes som stirret utover havet. «Hun sa at hun var redd for å sende meg hit, til tross for at faren min ville det. Hun sa at når jeg først var kommet hit, kunne jeg antagelig ikke dra herfra. Hun ville ha meg i nærheten, sa hun.»

«Typisk,» sa herr D. «Det er slik de vanligvis blir drept. Unge mann, har du tenkt å by eller ikke?»

Han forklarte utålmodig hvordan man byr i pinochle, og det gjorde jeg.

«Jeg er redd for at det ikke er så mye å forklare,» sa Chiron. «Jeg tror dessverre ikke at den faste introduksjonsfilmen vår vil være tilstrekkelig.»

«Introduksjonsfilmen?» sa jeg.

«Nei,» fastslo Chiron. «Hør her, Percy. Du vet at din venn Grover er satyr. Du vet» – han pekte på hornet i skoesken – «at du har drept Minotauros. Det er ingen liten bragd, gutt. Det du kanskje ikke vet, er at veldige krefter er i sving i livet ditt. Gudene – de kreftene man kaller de greske gudene – er i høyeste grad levende.»

Jeg stirret på de andre rundt bordet.

Jeg ventet på at noen skulle rope Nei! Men alt jeg hørte var herr D som ropte: «Ha, en kongelig trumf. Et stikk til meg!» Han klukklo mens han regnet ut poengsummen sin.

«Herr D,» spurte Grover spakt, «hvis du ikke har tenkt å spise den, kan jeg få colaboksen din?»

«Hø? Ja, greit.»

Grover bet av en stor bit av den tomme aluminiumsboksen og tygget på den med en sørgmodig mine.

«Vent,» sa jeg til Chiron. «Du sier altså at noe slikt som Gud finnes.»

«Nå, nå,» sa Chiron. «Gud – Gud med stor G – det er noe ganske annet. Vi befatter oss ikke med det metafysiske.»

«Det metafysiske? Men du snakket jo nettopp om …»

«Ah, gudene, i flertall – det vil si mektige vesener som hersker over naturkreftene og menneskenes gjøren og laden: de udødelige gudene på Olympos. Det er en mindre sak.»

«Mindre?»

«Absolutt. Gudene vi snakket om i latintimene.»

«Zevs,» sa jeg. «Hera. Apollon. Er det dem du mener?»

Og der hørte jeg det igjen – fjern torden på en skyfri dag.

«Unge mann,» sa herr D, «jeg ville virkelig ikke vært så uforsiktig med de navnene hvis jeg var deg.»

«Men det er bare historier,» sa jeg. «De er … myter, for å forklare lyn og årstider og slike ting. Det var sånt folk trodde på før vitenskapen.»

«Vitenskap!» snøftet herr D hånlig. «Fortell meg så, Percy Jackson» – jeg rykket til da han sa det fulle navnet mitt, som jeg aldri røper for noen – «hva vil folk mene om ’vitenskapen’ din om to tusen år?» Herr D stirret på meg. «Hva? De vil kalle det primitivt sludder og vås. Nemlig. Å, jeg elsker dødelige – de har absolutt ingen forståelse for perspektiv. De tror de har kommet sååå langt. Men har de det, Chiron? Se på denne gutten og gi meg svaret.»

Jeg kan ikke si jeg likte herr D noe særlig, men det var noe ved hvordan han kalte meg dødelig, som om … han ikke var det. Det var nok til å gi meg en klump i halsen og ga meg en idé om hvorfor Grover pliktoppfyllende passet kortene sine, tygget på colaboksen og holdt munnen lukket.

«Percy,» sa Chiron, «du kan velge om du vil tro det eller ikke, men faktum er at udødelig faktisk betyr udødelig. Kan du forestille deg det for et øyeblikk – aldri å dø? Aldri visne bort? Å være akkurat den du er, i all evighet?»

Jeg skulle til å svare, helt instinktivt, at det hørtes ut som en ganske grei ordning, men noe ved Chirons stemme fikk meg til å nøle.

«Du mener om folk tror på en eller ikke?»

«Nettopp,» sa Chiron ivrig. «Hvis du var en gud, hvordan ville du likt å bli kalt en myte, en historie som er diktet opp for å forklare lyn? Hvis jeg fortalte deg, Percy Jackson, at folk en dag ville kalle deg en myte, som ble skapt bare for å forklare hvordan små gutter kommer over tapet av sin mor, hva ville du sagt da?»

Hjertet mitt hamret. Av en eller annen grunn prøvde han å gjøre meg sint, men den tilfredsstillelsen skulle han ikke få. Jeg sa: «Jeg ville ikke ha likt det. Men jeg tror ikke på guder.»

«Det er det best du gjør,» mumlet herr D. «Før en av dem brenner deg til aske.»

Grover sa: «V… vær så snill, sir. Han har nettopp mistet moren sin. Han er i sjokk.»

«Og godt er det,» knurret herr D og spilte ut et kort. «Det er ille nok at jeg må slite ræva av meg i denne elendige jobben. I tillegg må jeg altså jobbe med gutter som ikke engang tror!»

Han gjorde en håndbevegelse, og et beger dukket opp på bordet, som om solstrålene plutselig hadde slått krøll på seg og vevd glass ut av løse lufta. Begeret ble fylt med rødvin.

Jeg ble sittende og måpe, men Chiron hevet knapt et øyenbryn.

«Herr D,» sa han i en advarende tone. «Husk forbudet.»

«Å, du milde.» Herr D så opp på himmelen og brølte: «Gammel vane! Beklager!»

Mer torden.

Herr D vinket med hånda igjen, og vinglasset forvandlet seg til en ny boks med cola light. Han sukket ulykkelig, åpnet boksen med et pssjt og konsentrerte seg om spillet igjen.

Chiron blunket til meg. «Herr D fornærmet sin far for en stund siden da han begynte å sverme for en skognymfe som var erklært forbudt område.»

«En skognymfe,» gjentok jeg, mens jeg fortsatt stirret på colaboksen som om den hadde ramlet ned fra verdensrommet.

«Ja,» tilsto herr D. «Far elsker å straffe meg. Første gang med totalforbud mot alkohol. Grusomt! Ti uutholdelige år! Andre gang – åh! Hun var virkelig smellvakker, og jeg klarte ikke å holde fingrene fra fatet – andre gang sendte han meg hit. Til Halvblodsleiren. Sommerleir for snørrunger som deg. ’Vær et bedre forbilde,’ sa han. ’Bygg opp ungdommen i stedet for å rive dem ned.’ Ha! Blodig urettferdig, var det.»

Herr D hørtes ut som en seksåring, som en sutrende liten guttunge.

«Og …» stammet jeg, «faren din er …»

«Di immortales, Chiron,» utbrøt herr D. «Jeg trodde du hadde lært denne gutten basiskunnskapene. Faren min er naturligvis Zevs.»

Jeg gikk gjennom navnene jeg husket fra den greske mytologien som begynte på D. Vinen. Et tigerskinn. Alle satyrene som så ut til å jobbe her. Hvordan Grover krympet seg, som om herr D var hans herre og mester.

«Du er Dionysos,» sa jeg. «Vinguden.»

Herr D himlet med øynene. «Hva er det barn sier for tiden, Grover? Sier de ’Helt konge’?»

«J… ja, herr D.»

«Da så. Helt konge, Percy Jackson. Trodde du jeg var Afrodite, kanskje?»

«Så du er altså en gud.»

«Ja, barn.»

«En gud. Du.»

Han snudde seg og så rett på meg, og jeg så en slags lilla ild i øynene hans, et hint om at denne sutrende, feite, lille mannen viste meg bare et ørlite glimt av sitt sanne vesen. Jeg så bilder av vinstokker som kvalte vantro til døde, druknede krigere ville av stridslyst, sjømenn som skrek når hendene deres ble til luffer og ansiktene strakte seg ut til delfinsnuter. Jeg forsto at herr D ville vise meg enda verre ting hvis jeg presset ham. Han kom til å plante en sykdom i hjernen min som ville presse meg inn i en tvangstrøye og sende meg i isolat for resten av livet.

«Har du lyst til å sette meg på prøve, barn?»

«Nei. Nei, sir.»

Ilden i øynene hans bleknet litt. Han snudde seg mot kortene sine igjen. «Jeg tror jeg har vunnet.»

«Vent nå litt, herr D,» sa Chiron. Han la ned en straight, regnet sammen poengsummen og sa: «Denne runden vant jeg.»

Jeg var redd for at herr D skulle forvandle Chiron til støv der han satt i rullestolen, men han bare sukket, som om han var vant til å tape for latinlæreren. Han reiste seg, og det samme gjorde Grover.

«Jeg er trøtt,» sa herr D. «Jeg tror jeg tar en lur før allsangen i kveld. Men først er vi nødt til å ta en prat, Grover, nok en gang, om din langt fra perfekte innsats under dette oppdraget.»

Svetteperler spratt fram i Grovers ansikt. «J… ja, sir.»

Herr D snudde seg mot meg. «Hytte elleve, Percy Jackson. Og oppfør deg pent nå.»

Han strente inn i huset med en fortvilet Grover hakk i hæl.

«Kommer det til å gå bra med Grover?» spurte jeg.

Chiron nikket, selv om han så litt anspent ut. «Gamle Dionysos er ikke sint på ordentlig. Han bare avskyr jobben sin. Han har blitt … tja, satt på bakken, kan man vel si, og han holder ikke ut tanken på å vente et århundre til før han kan dra tilbake til Olympos.»

«Fjellet Olympos,» sa jeg. «Påstår du at det virkelig er et palass der?»

«Vel, det stemmer at det er et fjell i Hellas som heter Olympos. Og så har vi gudenes hjem, som ganske riktig lå på Olympos en gang. Det kalles fortsatt Olympos i respekt for gamle skikker, men palasset flytter seg, Percy, akkurat som gudene gjør.»

«Mener du at de greske gudene er her? I … i Amerika?»

«Ja visst. Gudene flytter dit Vestens hjerte er til enhver tid.»

«Hæ?»

«Gi deg, Percy. Det man kaller ’vestlig sivilisasjon’. Tror du det er et abstrakt begrep? Nei, det er en levende kraft. En kollektiv bevissthet som har brent med klar flamme i tusenvis av år. Gudene er en del av det. Man kan til og med hevde at gudene er kilden til denne sivilisasjonen, eller i det minste at de er knyttet så tett sammen med den at de umulig kan dø, ikke med mindre hele den vestlige sivilisasjonen ble utslettet. Ilden ble tent i Hellas. Og så, som du utmerket godt vet – eller som jeg i hvert fall håper du vet, siden du fulgte undervisningen min – ble ildens hjerte flyttet til Roma, og det samme ble gudene. Navnene var nok forskjellige – Jupiter i stedet for Zevs, Venus i stedet for Afrodite og så videre – men det er de samme kreftene, de samme gudene.»

«Og så døde de?»

«Om de døde? Døde Vesten, kanskje? Gudene flyttet seg rett og slett, til Tyskland, til Frankrike og til Spania en periode. Der flammen brant klarest, var gudene. I flere århundrer holdt de til i England. Det er bare å se på arkitekturen. Folk glemmer ikke gudene. På hvert sted hvor de har regjert de siste tre tusen år, kan man se dem i malerier, i statuer og på de viktigste bygningene. Og ja, Percy, naturligvis er de nå i De forente stater. Se på nasjonalsymbolet vårt, Zevs-ørnen. Se på statuen av Prometheus i Rockefeller Center og de greske fasadene på regjeringsbygningene i Washington. Jeg utfordrer deg til å finne en eneste amerikansk storby hvor de olympiske gudene ikke er meget iøynefallende til stede. Man kan like det eller ei – og tro meg, det var utallige mennesker i Roma som heller ikke var fornøyd – men Amerika er nå flammens hjerte. Derfor er Olympos her. Og derfor er vi her.»

Det ble rett og slett for mye for meg, særlig fordi det virket som om jeg var inkludert i Chirons vi, som om vi var medlemmer av den samme klubben.

«Hvem er du, Chiron? Og hvem … hvem er jeg?»

Chiron smilte. Han flyttet litt på seg, som om han skulle til å reise seg fra rullestolen, men jeg visste at det var umulig. Han var lam fra livet og ned.

«Hvem du er?» sa han ettertenksomt. «Tja, det er jo spørsmålet vi alle ønsker å få svar på, ikke sant? Men i denne omgang får vi nøye oss med å få deg installert i hytte elleve. Der vil du møte nye venner. Og i morgen blir det rikelig med tid til undervisning. Dessuten vanker det godsaker ved leirbålet i kveld, og jeg simpelthen elsker sjokolade.»

Og så reiste han seg faktisk fra rullestolen. Men det var noe rart ved måten han gjorde det på. Teppet hans falt ned rundt beina hans, men de beveget seg ikke. Underkroppen hans vokste og ble lengre over beltet. Først trodde jeg han gikk med veldig lange, hvite underbukser, men da han fortsatte å vokse ut av stolen, høyere enn noe menneske, skjønte jeg at underbuksene ikke var underbukser, det var forparten på et dyr, med muskler og sener under stri, hvit pels. Og rullestolen var ikke noen rullestol. Det var en beholder, en slags boks på hjul, og den måtte være magisk, for den kunne umulig romme hele ham. Et bein stakk ut, langt og med et knortete kne og en diger, blank hov. Så et nytt forbein, deretter bakparten, og til slutt var boksen tom – ikke annet enn et metallskall med et par falske menneskebein på.

Jeg stirret på hesten som plutselig hadde sprunget ut av rullestolen: en enorm, hvit hingst. Men der hvor halsen skulle ha vært, var overkroppen på latinlæreren min, og det var umulig å se overgangen mellom ham og hestekroppen.

«For en lettelse,» sa kentauren. «Jeg har vært innesperret i den tingesten så lenge at hovskjegget mitt har dovnet bort. Kom, Percy Jackson. Nå går vi og møter de andre leirdeltakerne.

6

JEG BLIR LEIRENS DASSMAESTRO

Etter at jeg hadde kommet meg etter sjokket over at latinlæreren min var en hest, hadde vi en fin rundtur på eiendommen, selv om jeg var påpasselig med ikke å gå rett bak ham. Jeg hadde vært på hestepærepatrulje i Thanksgiving-paraden noen ganger, og jeg må bare innrømme det, jeg stolte ikke like mye på Chirons bakpart som på forparten.

Vi passerte volleyballgropen. Mange av spillerne ga hverandre en knuff. En av dem pekte på Minotauros-hornet jeg bar på, og en annen sa: «Det er ham.»

De fleste av leirdeltakerne var eldre enn meg. Satyrvennene deres var større enn Grover, og alle travet rundt i oransje HALVBLODSLEIREN-trøyer, uten noe annet til å dekke til de nakne, raggete bakpartene. Vanligvis var jeg ikke spesielt sjenert av meg, men måten de gransket meg på, gjorde meg urolig. Jeg følte det som om de forventet at jeg skulle slå en salto eller noe.

Jeg så tilbake på gårdshuset. Det var mye større enn jeg hadde forestilt meg – fire etasjer høyt, himmelblått med hvite lister, som et strandpensjonat av den finere sorten. Jeg kikket på værhanen av messing helt øverst da noe fanget blikket mitt – en skygge i det øverste vinduet på loftsgavlen. Noe hadde beveget på gardinen, bare et kort øyeblikk, og jeg fikk en sterk følelse av at jeg ble iakttatt.

«Hva er det for noe der oppe?» spurte jeg Chiron.

Han så i den retningen jeg pekte, og smilet hans bleknet. «Bare loftet.»

«Er det noen som bor der?»

«Nei,» sa han bestemt. «Ikke et eneste levende vesen.»

Jeg hadde på følelsen at han snakket sant. Men samtidig var jeg sikker på at noe hadde beveget på den gardinen.

Vi gikk gjennom jordbæråkrene, hvor leirdeltakerne plukket jordbær i tønnevis mens en satyr spilte en melodi på en panfløyte.

Chiron fortalte meg at leiren dyrket en dugelig avling for eksport til restauranter i New York og Olympos-fjellet. «Det dekker utgiftene våre,» forklarte han. «Og jordbærene krever nesten ikke stell.»

Han sa at herr D hadde denne virkningen på fruktbærende planter og trær: De gikk rett og slett amok når han var i nærheten. Det fungerte aller best med vinstokker, men herr D hadde forbud mot å dyrke druer, så derfor plantet de jordbær i stedet.

Jeg så satyren spille på fløyten sin. Musikken fikk horder med insekter til å fly fra jordbæråkeren i alle retninger, som brannofre som flyktet fra ilden. Jeg lurte på om Grover behersket den typen musikalsk magi, og om han fortsatt var inne i gårdshuset og ble grillet av herr D.

«Det skjer vel ikke noe med Grover?» spurte jeg Chiron. «Jeg mener … han var en god beskytter. Jeg mener det.»

Chiron sukket. Han tok av seg tweedjakka og la den over hesteryggen som en sadel. «Grover har store drømmer, Percy. Kanskje større enn det som sunt er. For å nå sitt mål må han først utvise stor tapperhet ved å lykkes som vokter, finne en ny leirdeltaker og bringe ham trygt til Halvblodsåsen.»

«Men det gjorde han jo!»

«Jeg er tilbøyelig til å være enig med deg,» sa Chiron. «Men det er ikke min oppgave å dømme. Det er Dionysos og De klovmodige eldres råd som må ta den beslutningen. Jeg er redd for at de kanskje ikke ser på dette oppdraget som spesielt vellykket. Grover mistet deg tross alt av syne i New York. Og så var det dette med din mors … eh … ulykksalige skjebne. Og det at Grover var bevisstløs da du slepte ham over grensen til eiendommen. Rådet vil kanskje spørre seg om Grover var spesielt modig i dette tilfellet.»

Jeg hadde lyst til å protestere. Ikke noe av det som hadde skjedd, var Grovers feil. Jeg hadde også fryktelig dårlig samvittighet. Hvis jeg ikke hadde stukket av fra Grover på bussterminalen, hadde han kanskje ikke havnet i denne knipa.

«Men han vil vel få en ny sjanse?»

Chiron skar en grimase. «Jeg er redd for at dette var Grovers nye sjanse, Percy. Rådet var ikke spesielt lysten på å gi ham en ny sjanse heller, etter det som skjedde første gang, for fem år siden. Olympens guder skal vite at jeg rådet ham til å vente lenger før han prøvde seg på nytt. Han er fortsatt liten for alderen …»

«Hvor gammel er han?»

«Å, han er tjueåtte.»

«Hva? Og så går han i sjette klasse?»

«Satyrer modnes halvparten så raskt som mennesker, Percy. Grover har vært på ungdomsskolenivå de siste seks årene.»

«Så grusomt.»

«Absolutt,» samtykket Chiron. «Han henger uansett etter i utviklingen, selv til satyr å være, og er ennå ikke spesielt skolert i skogsmagi. Men han var fast bestemt på å realisere drømmen sin. Kanskje han nå vil ta sikte på en annen karriere …»

«Det er ikke rettferdig,» sa jeg. «Hva var det som skjedde første gang? Var det virkelig så ille?»

Chiron så raskt bort. «Skal vi ikke komme oss av sted?»

Men jeg var ikke klar til å droppe temaet så raskt. Noe hadde slått meg da Chiron snakket om mammas skjebne, som om han med vilje unngikk ordet død. De første spirene til en tanke – en ørliten flamme av håp – begynte å ta form i hodet mitt.

«Chiron,» sa jeg. «Hvis gudene og Olympos og alt det der virkelig finnes …»

«Ja, barn?»

«Betyr det at Underverdenen også finnes?»

Chirons uttrykk mørknet.

«Ja, barn.» Han nølte, som om han veide ordene sine omhyggelig. «Det finnes et sted hvor åndene drar etter døden. Men i denne omgang … til vi vet mer … vil jeg råde deg til å skyve alt det ut av tankene.»

«Hva mener du med ’til vi vet mer’?»

«Kom, så tar vi en kikk på skogen.»

Da vi kom nærmere, gikk det opp for meg hvor stor skogen var. Den opptok minst en fjerdedel av dalen, med trær så høye og tykke at man lett kunne innbille seg at ingen hadde vært der inne siden indianernes tid.

Chiron sa: «Skogen er proppfull, hvis du har lyst til å prøve lykken, men sørg for å være bevæpnet.»

«Proppfull med hva?» spurte jeg. «Bevæpnet med hva?»

«Det vil du snart oppdage. Fredag kveld er det tid for å kapre flagget. Har du ditt eget sverd og skjold?»

«Mitt eget …»

«Nei,» sa Chiron. «Du har vel ikke det. Jeg tipper du bruker størrelse 40. Jeg skal stikke innom våpenlageret senere.»

Jeg hadde lyst til å spørre om hva slags sommerleir det var som hadde et våpenlager, men det var så mye annet å tenke på, så vi fortsatte på rundturen. Vi så bueskytterbanen, innsjøen hvor man padlet i kano, stallene (som Chiron tilsynelatende ikke var spesielt begeistret for), spydbanen, amfiteateret hvor man pleide å synge allsang, og arenaen hvor Chiron sa at det ble utkjempet kamper med sverd og lanser.

«Sverd og lanser?» spurte jeg.

«Hyttedueller og sånne ting,» forklarte han. «Ikke på liv og død. Som regel. Å ja, så er det spisesalen.»

Chiron pekte på en utendørs paviljong innrammet av hvite, greske søyler på et høydedrag med utsikt over havet. Den hadde ti–tolv piknikbord av stein. Ikke noe tak. Ingen vegger.

«Hva gjør dere når det regner?» spurte jeg.

Chiron så på meg som om jeg ikke var riktig vel bevart. «Vi må jo uansett ha mat, ikke sant?» Jeg bestemte meg for å droppe temaet.

Til slutt viste han meg hyttene. Det var tolv av dem, og de lå inne i skogen ved innsjøen. De var anlagt i en U, med to i den ene enden og fem på rad på hver side. Det var utvilsomt den mest forunderlige samlingen av bygninger jeg noensinne hadde sett.

Bortsett fra at hver av dem hadde et stort messingtall over døra (ulike tall på venstre side, like tall på høyre), var de vilt forskjellige. Nummer ni hadde høye skorsteiner, som en liten fabrikk. Nummer fire hadde tomatranker på veggene og et tak med ekte gress på. Nummer sju så ut til å være laget av massivt gull, som glitret så sterkt i sola at det nesten var vondt å se på. Alle vendte ut mot et fellesområde på størrelse med en fotballbane, som var oversådd med greske statuer, fontener, blomsterbed og en liten basketballbane (som var mer min stil).

Midt på området lå et digert steinkranset ildsted. Til tross for at det var en varm ettermiddag, brant det i ildstedet. En jente på omtrent ni år passet flammene og rørte i kullene med en kjepp.

De to hyttene i enden av området, nummer én og to, så ut som mausoleer over en mann og en kvinne – store, kasseaktige marmorbygninger med massive søyler foran. Hytte én var den største og mest omfangsrike av de tolv. De glattpolerte bronsedørene skimret som et hologram, slik at det virket som om små lyn for over dem når man så dem fra forskjellige vinkler. Hytte to var mer elegant, med slankere søyler omslynget av granateplebusker og blomsterranker. Veggene var dekket med utskårede bilder av påfugler.

«Zevs og Hera?» gjettet jeg.

«Korrekt,» sa Chiron.

«Hyttene ser tomme ut.»

«Flere av hyttene er det. Du har helt rett. Det er aldri noen som bor i hytte én og to.»

Ja vel. Så hver av hyttene hadde sin egen gud, som en maskot. Tolv hytter for de tolv olympiske gudene. Men hvorfor sto noen av dem tomme?

Jeg stanset foran den første hytta til venstre, hytte tre.

Den var ikke høy og storslagen som hytte én, men lang og lav og massiv. Ytterveggene var av grovskåren grå stein overstrødd med biter av skjell og koraller, som om steinblokkene var blitt hentet rett opp fra havbunnen. Jeg kikket inn gjennom den åpne døra, og Chiron sa: «Å, det ville jeg ikke ha gjort hvis jeg var deg!»

Før han rakk å dra meg tilbake, kjente jeg den salte duften av interiøret, som vinden på stranda ute ved Montauk. Veggene glødet som perlemor. Det sto seks feltsenger der inne med sengeteppene trukket tilbake. Men det var ikke noe tegn på at noen hadde sovet der. Det føltes så trist og ensomt der inne at jeg ble glad da Chiron la en hånd på skulderen min og sa: «Kom nå, Percy.»

De fleste andre hyttene var fulle av leirdeltakere.

Nummer fem var knallrød – og skikkelig stygt malt, for det så ut som om malingen var blitt klasket på med bøtter og hender. Taket var forsynt med piggtråd. Et utstoppet villsvinhode hang over inngangen, og det virket som om øynene fulgte meg. Inne i hytta så jeg en gjeng ungdommer, både jenter og gutter, som virket ganske tøffe i trynet. De brøt håndbak og kranglet med hverandre mens rockemusikk dundret på full styrke. Den mest høylytte av dem var en jente på kanskje tretten eller fjorten. Hun gikk med en Halvblodsleir-T-skjorte i størrelse XXXL under en kamuflasjejakke. Hun så meg rett inn i øynene og hånflirte. Hun minnet meg om Nancy Bobofit, selv om denne jenta var mye større og kraftigere, og håret var langt og stritt, og brunt i stedet for rødt.

Jeg fortsatte å gå mens jeg prøvde å holde meg på trygg avstand fra Chirons hover. «Vi har ikke sett noen andre kentaurer,» bemerket jeg.

«Nei,» sa Chiron sørgmodig. «Min stamme er dessverre et vilt og barbarisk folkeferd. Du vil kanskje støte på noen ute i villmarka eller på større sportsarrangementer. Men du kommer ikke til å se noen her.»

«Du sa at navnet ditt var Chiron. Er du virkelig …»

Han smilte ned til meg. «Selve Chiron fra historiebøkene? Herkules’ læremester og alt det der? Ja, Percy, det er jeg.»

«Men burde ikke du vært død?»

Chiron tidde, som om spørsmålet gjorde ham usikker. «Jeg vet ærlig talt ikke om jeg burde ha vært det. Sannheten er at jeg ikke kan være død. For evigheter siden oppfylte nemlig gudene ønsket mitt. Jeg fikk fortsette med jobben jeg elsket. Jeg fikk være heltenes læremester så lenge menneskeheten trengte meg. Jeg vant mye på det ønsket … og jeg ofret mye. Men jeg er her fortsatt, så da er det nok stadig behov for meg.»

Jeg tenkte på at han hadde vært lærer i tre tusen år. Det var ikke et ønske som ville havne på min topp ti-liste over ting jeg hadde lyst til.

«Blir det aldri kjedelig?»

«Nei, nei,» sa han. «Det kan være grusomt deprimerende iblant, men aldri kjedelig.»

«Hvorfor deprimerende?»

Det virket som om Chiron fikk problemer med hørselen igjen.

«Se der,» sa han. «Annabeth venter på oss.»

Den lyshårete jenta jeg hadde møtt i det store huset, satt og leste en bok foran den siste hytta på venstre hånd, nummer elleve.

Da vi kom bort til henne, gransket hun meg kritisk, som om hun fortsatt tenkte på siklingen min.

Jeg prøvde å se hva hun leste, men jeg klarte ikke å tyde tittelen. Jeg trodde det skyldtes dysleksien. Men så gikk det opp for meg at tittelen ikke var på engelsk. Den så gresk ut for meg. Og da mener jeg bokstavelig talt gresk. I boka var det bilder av templer og statuer og forskjellig søyler, som i en lærebok om arkitektur.

«Annabeth,» sa Chiron, «jeg har mesterklassen i bueskyting klokka tolv. Kan du overta Percy?»

«Ja, sir.»

«Hytte elleve,» sa Chiron til meg og gjorde en håndbevegelse mot døråpningen. «Føl deg som hjemme.»

Av alle hyttene var nummer elleve den som så mest ut som en alminnelig gammel sommerleirhytte, med vekt på gammel. Terskelen var slitt og brunmalingen skallet av. Over døråpningen var det et sånt legesymbol, en bevinget stang med to slanger slynget rundt den. Hva var det den ble kalt igjen? Jo, en merkurstav.

Innenfor krydde det av folk, både gutter og jenter, mange flere enn antallet feltsenger. Soveposer lå spredd utover hele gulvet. Det så ut som en gymsal hvor Røde Kors hadde rigget til et krisesenter.

Chiron gikk ikke inn. Døra var for lav for ham. Men da leirdeltakerne så ham, reiste de seg og bukket ærbødig.

«Det var det,» sa Chiron. «Lykke til, Percy. Jeg ser deg under middagen.»

Så galopperte han av sted mot bueskytterbanen.

Jeg sto i døråpningen og så på de andre. De bukket ikke lenger, bare stirret på meg og tok mål av meg. Dette var jeg vant til. Jeg hadde vært igjennom det samme på utallige skoler.

«Hva er det du venter på?» sa Annabeth. «Gå inn.»

Naturligvis snublet jeg idet jeg gikk over terskelen, og så ut som et fjols. Noen fniste, men ingen sa noe.

«Percy Jackson,» sa Annabeth høytidelig, «dette er hytte elleve.»

«Fast eller ubestemt?» var det noen som spurte.

Jeg visste ikke hva jeg skulle si, men Annabeth sa: «Ubestemt.»

Alle stønnet.

En fyr som var litt eldre enn de andre, trådte fram. «Så, så, folkens. Det er derfor vi er her. Velkommen, Percy. Du kan ta den plassen på gulvet, rett der borte.»

Fyren kunne være rundt nitten, og han så ganske kul ut. Han var høy og muskuløs, med kortklipt, sandfarget hår og et vennlig smil. Han gikk med en oransje singlet, avklipte jeans, sandaler og et skinnhalsbånd med keramikkmedaljonger i fem forskjellige farger. Det eneste urovekkende ved ansiktet hans var et tykt, hvitt arr som strakte seg fra rett under høyre øye til kjeven, som et gammelt knivsår.

«Dette er Luke,» sa Annabeth, og stemmen hennes hørtes liksom litt annerledes ut. Jeg skottet bort på henne og kunne ha sverget på at hun rødmet. Hun så at jeg kikket på henne, og ansiktet hardnet til igjen. «Han er rådgiveren din i denne omgang.»

«I denne omgang?» spurte jeg.

«Du er ubestemt,» forklarte Luke tålmodig. «De vet ikke hvilken hytte de skal plassere deg i, så derfor er du her. Her i hytte elleve tar vi imot alle nykommere og besøkende. Det er helt naturlig at det er vi som gjør det, for Hermes, skytsguden vår, er guden for reisende.»

Jeg så på den vesle gulvflekken de hadde tildelt meg. Jeg hadde ikke noe å legge der for å markere at den var min – ingen bagasje, ingen klær, ingen sovepose. Bare Minotauros-hornet. Jeg tenkte først å legge det der, men så husket jeg at Hermes også var tyvenes gud.

Jeg så rundt meg på de forskjellige ansiktene. Noen var sure og mistenksomme, noen gliste dumt, mens andre gransket meg som om de ventet på en sjanse til å tømme lommene mine.

«Hvor lenge skal jeg være her?» spurte jeg.

«Godt spørsmål,» sa Luke. «Til du er bestemt.»

«Hvor langt tid tar det?»

Alle i rommet lo.

«Kom,» sa Annabeth til meg. «Jeg skal vise deg volleyballbanen.»

«Jeg har allerede sett den.»

«Kom.»

Da vi var noen meter unna hytta, sa Annabeth: «Jackson, det der var ikke bra nok.»

«Hva?»

Hun himlet med øynene og mumlet lavt: «Tenk at jeg virkelig trodde du var den utvalgte.»

«Hva er problemet ditt, egentlig?» Jeg begynte å bli sint nå. «Alt jeg vet er at jeg drepte en eller annen oksefyr …»

«Ikke snakk sånn!» sa Annabeth. «Aner du hvor mange i denne leiren som skulle ønske at de hadde fått den sjansen du fikk?»

«Til å bli drept?»

«Til å slåss mot Minotauros! Hva tror du vi trener for, egentlig?»

Jeg ristet på hodet. «Hør her, hvis den skapningen jeg sloss mot, virkelig var Minotauros, den samme som i mytene …»

«Ja.»

«Så finnes det bare én.»

«Ja.»

«Og han døde for omtrent en fantasillion år siden, ikke sant? Theseus drepte ham i labyrinten. Så …»

«Monstre dør ikke, Percy. De kan bli drept. Men de dør ikke.»

«Å, takk skal du ha. Det forklarer saken.»

«De har ingen sjel som du og jeg. Man kan fordrive dem en stund, et helt liv hvis man er heldig. Men de er urkrefter. Chiron kaller dem arketyper. Til slutt oppstår de på nytt.»

Jeg tenkte på frøken Dodds. «Så du mener at hvis jeg tilfeldigvis drepte en, med et sverd …»

«Fur… jeg mener mattelæreren din. Det stemmer. Hun er der ute fortsatt. Du har bare gjort henne veldig, veldig sint.»

«Hvordan visste du om frøken Dodds?»

«Du snakker i søvne.»

«Du holdt på å kalle henne noe, ikke sant? En furie? De er torturistene i Hades, ikke sant?»

Annabeth kikket nervøst i bakken, som om hun var redd for at den skulle åpne seg og svelge henne. «Du bør ikke kalle dem med deres rette navn, selv ikke her. Hvis vi absolutt må snakke om dem, kaller vi dem de velvillige.»

«Hør her, er det noe vi kan si uten at det begynner å tordne?» Jeg hørte selv hvor sytende jeg lød, men ga blaffen. «Hvorfor må jeg bo i hytte elleve, forresten? Hvorfor er så mange presset sammen i én hytte? Det er en hel drøss med ledige senger rett der borte.»

Jeg pekte på de første hyttene, og Annabeth bleknet. «Man får ikke bare velge en hytte, Percy. Det kommer an på hvem foreldrene dine er. Eller … forelderen.»

Hun stirret på meg og ventet på at jeg skulle forstå.

«Moren min heter Sally Jackson,» sa jeg. «Hun jobber i godtebutikken på Grand Central Station. I hvert fall gjorde hun det før.»

«Jeg er lei for det med moren din, Percy. Men det er ikke det jeg mener. Jeg snakker om den andre forelderen din. Faren din.»

«Han er død. Jeg har aldri kjent ham.»

Annabeth sukket. Hun hadde åpenbart vært gjennom denne samtalen før. «Faren din er ikke død, Percy.»

«Hvordan kan du si det? Kjenner du ham?»

«Nei, naturligvis ikke.»

«Så hvordan kan du si …»

«Fordi jeg kjenner deg. Du ville ikke ha vært her hvis du ikke var en av oss.»

«Du vet ingenting om meg.»

«Å nei?» Hun hevet et øyenbryn. «Jeg skal vedde på at du er blitt flyttet rundt fra skole til skole. Jeg skal vedde på at du ble utvist fra en drøss av dem.»

«Hvordan …»

«Du har dysleksi. Antagelig ADHD også.»

Jeg prøvde å skjule hvor flau jeg var. «Hva har det med saken å gjøre?»

«Alt i alt er det et nesten sikkert tegn. Bokstavene liksom hopper av sidene når du leser, ikke sant? Det er fordi hjernen din er innstilt på gammelgresk. Og hyperaktiviteten – du er impulsiv og klarer ikke å sitte stille i klasserommet. Det skyldes refleksene dine fra slagmarken. I en ekte slåsskamp er det de som holder deg i live. Og oppmerksomhetsproblemene skyldes at du ser for mye, Percy, ikke for lite. Sansene dine er skarpere enn hos en alminnelig dødelig. Naturligvis vil lærerne dope deg ned med medisiner. De fleste av dem er monstre. De vil ikke at du skal se dem som det de er.»

«Det høres ut … som om du har vært igjennom det samme.»

«De fleste her i leiren har det. Hvis du ikke var som oss, ville du ikke ha overlevd Minotauros, for ikke å snakke om ambrosiaen og nektaren.»

«Ambrosiaen og nektaren?»

«Maten og drikken vi ga deg for at du skulle bli frisk. De greiene der ville ha tatt livet av et normalt barn. Det ville ha forvandlet blodet ditt til ild og knoklene dine til sand, og du ville vært død på et blunk. Du kan like gjerne innse det. Du er en halvblods.»

En halvblods.

Det surret så mange spørsmål rundt i hodet mitt at jeg ikke visste hvor jeg skulle begynne.

Så ropte en hes stemme: «Hei dere! En fersking!»

Jeg så opp. Den store jenta fra den stygge røde hytta kom slentrende mot oss. Hun hadde tre andre jenter etter seg, alle store og stygge og med det samme gufne oppsynet som henne, og alle gikk i kamuflasjejakker.

«Clarisse,» sukket Annabeth. «Kan du ikke gå og pusse sverdet ditt eller noe?»

«Klart det, lille prinsesse,» sa den store jenta. «Så skal jeg spidde deg med det fredag kveld.»

«Erre es korakas!» sa Annabeth, noe jeg på en eller annen måte forsto var gresk for «Dra til kråkene!», men jeg hadde på følelsen at det var en styggere ed enn det hørtes ut som. «Du har ikke en sjanse.»

«Vi kommer til å knuse deg,» sa Clarisse, men det rykket i det ene øyet hennes. Kanskje hun ikke følte seg trygg på at hun kunne følge opp trusselen. Hun snudde seg mot meg. «Hvem er denne lille drittungen?»

«Percy Jackson,» sa Annabeth, «dette er Clarisse. Ares’ datter.»

Jeg blunket. «Mener du krigsguden?»

Clarisse snerret. «Har du noe problem med det, eller?»

«Nei da,» sa jeg og hentet meg inn igjen. «Det forklarer den vonde lukten.»

Clarisse knurret. «Vi har en innvielsesseremoni for ferskinger, Pissy.»

«Percy.»

«Samma det. Kom, så skal jeg vise deg.»

«Clarisse …» begynte Annabeth.

«Hvis du er lur, holder du deg unna dette.»

Annabeth så urolig ut, men hun holdt seg faktisk unna, og jeg ville ikke ha hjelp av henne heller. Jeg var den nye gutten i leiren. Jeg måtte sette meg i respekt på egen hånd.

Jeg rakte Annabeth Minotauros-hornet og gjorde meg klar til å slåss, men før jeg visste ordet av det, hadde Clarisse tatt nakkegrep på meg og slepte meg mot en betongbygning som jeg straks skjønte rommet toalettene.

Jeg sparket og slo. Jeg hadde vært i mange slåsskamper før, men Clarisse var svær og hadde hender som jernklyper. Hun dro meg inn på jentedassen. Det var en rad med doer på den ene siden og en rad med dusjnisjer på den andre. Det luktet som på ethvert annet offentlig toalett, og jeg tenkte – i den grad jeg var i stand til å tenke så lenge Clarisse gjorde sitt beste for å rive av meg håret – at hvis dette stedet tilhørte gudene, burde de vært i stand til å koste på seg noen finere dasser.

Alle Clarisses venninner lo, og jeg prøvde å finne den samme styrken som jeg hadde nedkjempet Minotauros med, men den var bare ikke der.

«Som om han er ’De tre store’-materiale,» sa Clarisse mens hun skjøv meg mot en av dassene. «Jeg skal vedde på at Minotauros syntes denne fyren så så dum ut at han lo seg i hjel.»

Venninnene hennes fniste.

Annabeth sto i hjørnet og så på mellom fingrene.

Clarisse tvang meg ned på kne og begynte å skyve hodet mitt mot doskålen. Den stinket rustne rør og, tja, det som normalt havner i doskåler. Jeg kjempet imot for å holde hodet oppe, så ned i det skummende vannet og tenkte: Jeg vil ikke nedi det der. Ikke faen.

Så skjedde det noe. Jeg følte at det knøt seg i magen. Jeg hørte en fjern rumling, og så begynte rørene å riste. Clarisse løsnet grepet om håret mitt. Vann skjøt opp av dassen og sprutet i en bue rett over hodet mitt, og før jeg visste ordet av det, lå jeg på alle fire på gulvflisene med Clarisse skrikende bak meg.

Akkurat idet vannet skjøt opp av dassen igjen og traff Clarisse rett i ansiktet, så hardt at hun datt på rumpa, snudde jeg meg. Vannet fortsatte å sprute på henne som strålen fra en brannslange og skjøv henne bakover og inn i en av dusjene.

Hun kjempet og gispet, og venninnene løp mot henne. Men så eksploderte de andre dassene også, og seks nye vannstråler trykket dem bakover. Dusjene ville ikke være noe dårligere, og sammen spylte de alle kamuflasjejentene rett ut av toalettet og snurret dem rundt som søppel i en tornado.

Med det samme de var ute av døra, kjente jeg knuten i magen min løsne, og vannspruten stoppet like raskt som den hadde begynt.

Hele toalettet var oversvømt. Annabeth var ikke blitt spart. Hun var dryppende våt, men hun var ikke blitt spylt ut gjennom døra. Hun sto på nøyaktig samme sted og stirret sjokkert på meg.

Jeg så ned og oppdaget at jeg satt på den eneste tørre flekken i hele rommet. Det var en sirkel av tørt gulv rundt meg. Jeg hadde ikke én dråpe vann på klærne mine.

Jeg reiste meg på skjelvende bein.

Annabeth sa: «Hvordan klarte du …»

«Jeg vet ikke.»

Vi gikk mot døra. Utenfor lå Clarisse og venninnene hennes på alle fire i søla, og en gjeng med andre leirdeltakere hadde samlet seg rundt dem for å glo. Clarisses hår lå klistret over ansiktet hennes. Kamuflasjejakka var klissvåt, og hun stinket kloakk. Hun sendte meg et tvers igjennom hatefullt blikk. «Du er dau, fersking. Du er dau som en sild.»

Jeg burde antagelig holdt kjeft, men jeg sa: «Har du lyst til å skylle munnen med dassvann igjen, Clarisse? Hold kjeft.»

Venninnene måtte tviholde på henne for at hun ikke skulle fly i synet på meg. De slepte henne mot hytte fem, mens de andre trakk seg tilbake for å unngå de sparkende beina hennes.

Annabeth stirret på meg. Jeg visste ikke om hun syntes jeg var ekkel, eller bare var sint fordi jeg hadde gjort henne klissvåt.

«Hva er det?» sa jeg.

«Jeg tror,» sa hun, «at jeg vil ha deg på mitt lag under Flaggkapringen.»

7

MIDDAGEN MIN GÅR OPP I RØYK

Ryktet om episoden på toalettet spredde seg med lynets hastighet. Uansett hvor jeg gikk, pekte leirdeltakere på meg og mumlet noe om vann og doer. Eller kanskje de bare stirret på Annabeth, som fortsatt var mer eller mindre gjennomvåt.

Hun viste meg noen steder til: metallverkstedet (hvor man smidde sine egne sverd), kunstsalen (hvor noen satyrer sandblåste en diger marmorstatue av en geitemann) og klatreveggen, som faktisk besto av to vegger tvers overfor hverandre som ristet voldsomt, slapp kampesteiner, sprutet lava og støtte sammen med et brak hvis man ikke kom seg til toppen raskt nok.

Til slutt gikk vi tilbake til kanosjøen, hvor stien førte tilbake til hyttene.

«Jeg skal på trening,» sa Annabeth. «Det er middag halv åtte. Bare følg etter de andre til spisesalen.»

«Annabeth, unnskyld for det med dassen.»

«Samme det.»

«Det var ikke min skyld.»

Hun så skeptisk på meg, og det gikk opp for meg at det faktisk var min skyld. Det var jeg som hadde fått vannet til å sprute ut av dassene og kranene. Jeg skjønte ikke hvorfor. Men alt sammen hadde lystret meg. Jeg hadde så å si smeltet sammen med røropplegget.

«Du bør snakke med Orakelet,» sa Annabeth.

«Hvem?»

«Ikke hvem. Hva. Orakelet. Jeg skal ta en prat med Chiron.»

Jeg stirret ned i innsjøen og ønsket at noen for en gangs skyld kunne gi meg et klart svar.

Jeg hadde ikke forventet at noen skulle se tilbake på meg fra bunnen, så hjertet mitt hoppet over et slag da jeg oppdaget to tenåringsjenter som satt med beina i kors ved foten av brygga, seks–sju meter under vannet. De var kledd i blå jeans og skimrende grønne T-skjorter, og det brune håret fløt fritt rundt skuldrene deres mens ørekyt pilte inn og ut av det. De smilte og vinket som om jeg var en gammel venn.

Jeg visste ikke hva jeg ellers skulle gjøre, så jeg vinket tilbake.

«Du bør ikke oppmuntre dem,» advarte Annabeth. «Najader er utrolig flørtete.»

«Najader,» gjentok jeg og følte meg fullstendig overveldet. «Nå er det nok. Jeg vil hjem.»

Annabeth rynket panna. «Har du ikke skjønt det, Percy? Du er hjemme. Dette er det eneste trygge stedet på jorda for folk som oss.»

«Du mener mentalt forstyrrede ungdommer?»

«Jeg mener ikke menneskelige. Ikke helt menneskelige, i hvert fall. Halvt menneskelige.»

«Halvt menneske og halvt hva?»

«Det tror jeg du vet.»

Jeg hadde ikke lyst til å innrømme det, men jeg var redd jeg gjorde det likevel. Jeg kjente en prikking i bein og armer, en følelse jeg av og til fikk når mamma snakket om pappa.

«Gud,» sa jeg. «Halvt gud.»

Annabeth nikket. «Faren din er ikke død, Percy. Han er en av olympierne.»

«Det er … sprøtt.»

«Er det? Hva var det gudene gjorde mest av alt ifølge de gamle historiene? De fløy omkring og forelsket seg i mennesker og fikk barn med dem. Tror du de har endret vaner i løpet av de siste tre tusen årene?»

«Men det er jo bare …» Jeg holdt på å si myter igjen. Så husket jeg Chirons advarsel om at jeg selv kanskje ville bli sett på som en myte om to tusen år. «Men hvis alle her er halvguder …»

«Semiguder,» sa Annabeth. «Det er det offisielle navnet. Eller halvblodsfolk.»

«Hvem er i så fall faren din?»

Hendene hennes strammet seg rundt rekkverket på brygga. Jeg fikk en følelse av at jeg nettopp hadde beveget meg inn på et følsomt område.

«Faren min er professor ved West Point,» sa hun. «Jeg har ikke sett ham siden jeg var bitte liten. Han underviser i amerikansk historie.»

«Så han er et menneske.»

«Hva så? Tar du det for gitt at det bare er mannlige guder som tiltrekkes av dødelige kvinner? Aner du hvor kjønnsdiskriminerende det er?»

«Hvem er moren din da?»

«Hytte seks.»

«Og det betyr?»

Annabeth rettet seg opp. «Athene. Gudinnen for visdom og krig.»

OK, tenkte jeg. Hvorfor ikke?

«Og faren min?»

«Ubestemt,» sa Annabeth. «Jeg fortalte deg jo det i sted. Det er ingen som vet hvem han er.»

«Bortsett fra moren min. Hun vet det.»

«Det er ikke sikkert, Percy. Guder avslører ikke alltid identiteten sin.»

«Det ville faren min ha gjort. Han elsket henne.»

Annabeth sendte meg et varsomt blikk. Det var tydelig at hun hadde ikke lyst til å stikke hull på lykkeboblen min. «Kanskje du har rett. Kanskje han vil gi deg et tegn. Det er den eneste måten man kan være sikker på: Faren din er nødt til å sende deg et tegn som beviser at du er sønnen hans. Det skjer av og til.»

«Betyr det at det noen ganger ikke skjer?»

Annabeth dro hånda over rekkverket. «Gudene er veldig opptatt. De har en drøss med unger, og av og til bryr de seg ikke om oss, Percy. Noen ganger gir de blaffen.»

Jeg tenkte på noen av dem jeg hadde sett i Hermes-hytta – tenåringer som så gretne og deprimerte ut, som om de ventet på en telefon som aldri kom. Jeg hadde sett slike elever på Yancy Academy også. De var blitt sendt av sted til en kostskole av rike foreldre som ikke hadde tid til å ta seg av dem. Men guder burde jo oppføre seg bedre.

«Så jeg må bare bli her, da,» sa jeg. «Må jeg det? For resten av livet?»

«Det kommer an på,» sa Annabeth. «Noen blir her bare ut sommeren. Hvis du er et barn av Afrodite eller Demeter, er du antagelig ikke noen virkelig mektig kraft. Monstrene vil kanskje ignorere deg, slik at du kan klare deg med et par måneders sommertrening og leve i de dødeliges verden resten av året. Men for noen av oss er det altfor farlig å dra. Vi er helårs. I de dødeliges verden tiltrekker vi oss monstre. De får ferten av oss. De kommer for å ta oss. Som regel lar de oss være i fred til vi er gamle nok til å skape problemer – rundt ti eller elleve år gamle, men deretter drar de fleste halvgudene ut hit, eller de blir drept. Noen få klarer å overleve i verden utenfor og blir berømte. Tro meg, hvis jeg fortalte deg navnene på dem, ville du ha visst hvem de var. Noen vet ikke engang at de er halvguder. Men det gjelder bare noen veldig, veldig få.»

«Så monstrene kan ikke komme seg inn her?»

Annabeth ristet på hodet. «Ikke med mindre de blir satt ut i skogen med vilje eller manet fram av noen på innsiden.»

«Hvorfor skulle noen ønske å mane fram et monster?»

«For å øve seg på å slåss. Eller for å kødde med noen.»

«Kødde med noen?»

«Poenget er at grensene er forseglet for å holde dødelige og monstre ute. Når dødelige kikker ned i dalen utenfra, ser de ikke noe uvanlig, bare en jordbærfarm.»

«Så du er helårs?»

Annabeth nikket. Opp under halslinningen på T-skjorta dro hun opp et skinnhalsbånd med fem keramikkmedaljonger i forskjellige farger. Det så akkurat ut som kjedet Luke hadde, bortsett fra at Annabeth også hadde en stor gullring i sitt. Den minnet om en collegering.

«Jeg har vært her siden jeg var sju,» sa hun. «Hver august, på den siste dagen i sommerterminen, får man en medaljong for å ha overlevd enda et år. Jeg har vært her lenger enn de fleste av rådgiverne, og de går på college alle sammen.»

«Hvorfor var du så liten da du kom?»

Hun dreide på ringen i halsbåndet. «Det har ikke du noe med.»

«Å.» Jeg sto der en stund i forlegen taushet. «Så … jeg kunne bare ha spasert ut herfra nå med det samme hvis jeg ville?»

«Det ville ha vært selvmord, men ja, det kunne du ha gjort, med tillatelse fra herr D eller Chiron. Men de gir ikke slike tillatelser før mot slutten av sommerterminen, hvis ikke …»

«Hvis ikke?»

«Du blir tildelt et oppdrag. Men det skjer nesten aldri. Sist gang …»

Stemmen hennes døde bort. Jeg hørte på tonen hennes at det ikke hadde gått spesielt bra sist gang.

«Da jeg lå på sykestua,» sa jeg, «og du matet meg med de greiene …»

«Ambrosia.»

«Nettopp. Da spurte du meg om et eller annet med sommersolverv.»

Annabeths skuldre spente seg. «Så du vet altså noe?»

«Eh … nei. Men på den gamle skolen min hørte jeg tilfeldigvis Grover og Chiron snakke om det. Grover nevnte sommersolverv. Han sa noe om at vi ikke hadde mye tid igjen, på grunn av en eller annen tidsfrist. Hva mente han med det?»

Hun knyttet nevene. «Jeg skulle ønske jeg visste. Chiron og satyrene vet det, men de vil ikke fortelle meg noe. Et eller annet er galt på Olympos, noe skikkelig alvorlig. Sist jeg var der, virket alt så normalt.»

«Har du vært på Olympos?»

«Noen av oss helårs – Luke og Clarisse og jeg og noen andre – vi dro på utflukt dit ved vintersolverv. Det er da gudene har sitt store årlige råd.»

«Men … men hvordan kom dere dit?»

«Med Long Island-jernbanen, naturligvis. Man går av på Penn Station. Empire State Building, spesialheis til seks hundrede etasje.» Hun så på meg som om hun var sikker på at jeg visste dette fra før. «Du er fra New York, ikke sant?»

«Ja visst.» Så vidt jeg visste var det bare hundre og to etasjer i Empire State Building, men jeg bestemte meg for ikke å nevne det.

«Rett etter at vi hadde vært på besøk der,» fortsatte Annabeth, «ble været helt underlig, som om gudene hadde begynt å slåss. Et par ganger siden har jeg snappet opp noe av det satyrene har sagt. Det eneste jeg er ganske sikker på, er at et eller annet viktig ble stjålet. Og hvis det ikke blir levert tilbake innen sommersolverv, kommer det til å bli bråk. Da du kom, håpet jeg … jeg mener – Athene kommer overens med nesten alle, bortsett fra Ares. Og selvfølgelig har hun den gamle rivaliseringen med Poseidon. Men bortsett fra det trodde jeg at du kanskje visste noe.»

Jeg ristet på hodet. Jeg skulle ønske at jeg kunne hjelpe henne, men jeg var for sulten og trøtt og sliten i hodet til å stille flere spørsmål.

«Jeg må få et oppdrag,» mumlet Annabeth for seg selv. «Jeg er ikke for ung. Hvis de bare kunne fortelle meg hva problemet er …»

Grillukt kom sivende fra et sted i nærheten. Annabeth måtte ha hørt magen min rumle. Hun sa at jeg skulle gå, og at hun skulle ta kontakt med meg senere. Da jeg gikk, sto hun der på brygga og dro fingeren over rekkverket som om hun pønsket ut en slagplan.

I hytte elleve drev alle og pratet og tøyset mens de ventet på middag. For første gang la jeg merke til at mange av leirdeltakerne hadde nesten identiske trekk: skarpe neser, høye øyenbryn og skøyeraktige smil. De var den typen ungdommer som lærere automatisk blinket ut som bråkmakere. Heldigvis var det ingen som tok noen særlig notis av meg da jeg gikk bort til plassen min på gulvet og deiset ned med Minotauros-hornet.

Rådgiveren, Luke, kom bort til meg. Han minnet også litt om Hermes. Likheten ble litt redusert av arret på det høyre kinnet, men smilet var på plass.

«Jeg har funnet en sovepose til deg,» sa han. «Og jeg stjal noen toalettsaker til deg fra leirbutikken.»

Jeg visste ikke om han tullet når det gjaldt tyveriet.

«Takk,» sa jeg.

«Ingen årsak.» Luke satte seg ved siden av meg og lente ryggen mot veggen. «Har den første dagen vært tøff?»

«Jeg hører ikke til her,» sa jeg. «Jeg tror ikke på guder engang.»

«Nei,» sa han. «Sånn er det for alle i begynnelsen. Og det blir ikke noe enklere når du først begynner å tro på dem.»

Bitterheten i stemmen hans overrasket meg, for Luke virket som en ganske sorgløs fyr. Han så ut til å kunne takle det aller meste.

«Så faren din er altså Hermes?» spurte jeg.

Han dro opp en springkniv fra baklomma, og et øyeblikk var jeg redd for at han skulle skjære over strupen på meg, men han bare skrapte av gjørme fra sålen på sandalen sin. «Jepp. Hermes.»

«Budbringeren med vingeføtter?»

«Nettopp. Budbringere. Medisin. Reisende, handelsmenn, tyver. Alle som ferdes på veiene. Det er derfor du er her og nyter gjestfriheten i hytte elleve. Hermes er ikke kresen når det gjelder dem han sponser.»

Jeg gikk ut fra at Luke ikke mente å kalle meg et null. Han hadde vel bare mye å tenke på.

«Har du noen gang møtt faren din?» spurte jeg.

«Én gang.»

Jeg ventet og tenkte at han sikkert ville fortelle meg om det hvis han hadde lyst. Men det hadde han åpenbart ikke. Jeg lurte på om historien hadde noe å gjøre med hvordan han fikk det arret.

Luke så opp og tvang fram et smil. «Ikke vær redd, Percy. De fleste leirdeltakerne er bra folk. Vi er tross alt som en stor familie, ikke sant? Vi tar vare på hverandre.»

Det virket som om han forsto hvordan jeg følte det, og jeg var takknemlig for det, fordi en eldre fyr som ham – selv om han var rådgiver – normalt ville ha skydd en ukul ungdomsskoleelev som meg. Men Luke hadde ønsket meg velkommen til hytta. Han hadde til og med stjålet toalettsaker til meg, og det var det hyggeligste noen hadde gjort for meg hele dagen.

Jeg bestemte meg for å stille ham mitt siste store spørsmål, det som hadde plaget meg hele ettermiddagen. «Clarisse, fra Ares-hytta, fleipet om at jeg skulle være ’De tre store’-materiale. Så sa Annabeth … to ganger … at jeg kanskje var ’den utvalgte’. Hun sa at jeg burde snakke med Orakelet. Hva dreide alt det der seg om?»

Luke klappet sammen kniven. «Jeg hater spådommer.»

«Hva mener du?»

Han skar en grimase slik at arret krummet seg. «Jeg må vel bare innrømme at jeg har kludret det til for alle sammen. I de to siste årene, helt siden turen til Hesperidenes hage gikk skeis, har ikke Chiron latt meg få flere oppdrag. Annabeth er helt på tuppa etter å komme seg ut i verden. Hun maste sånn på Chiron at han til slutt fortalte henne at han allerede visste hva skjebnen hennes var. Han hadde fått en spådom fra Orakelet. Han ville ikke fortelle henne alt, men han sa at Annabeth ikke var klar for å dra ut på oppdrag ennå. Hun måtte vente til … en spesiell person kom til leiren.»

«En spesiell person?»

«Ikke tenk på det,» sa Luke. «Annabeth går rundt og tror at alle nye leirdeltakere er tegnet hun har ventet på. Kom nå, det er middag.»

I det samme gjallet et horn i det fjerne. Av en eller annen grunn visste jeg at det var en konkylie, til tross for at jeg aldri hadde hørt lyden før.

Luke brølte: «Hytte elleve: på rekke!»

Alle i hytta, omtrent tjue stykker, gikk ut på fellesområdet. Vi stilte oss opp etter hvor lenge vi hadde vært der, så jeg sto naturligvis aller sist. Leirdeltakerne fra de andre hyttene kom også ut, bortsett fra de tre tomme hyttene i enden. Hytte åtte, som hadde sett normal ut på dagtid, begynte å gløde med et sølvaktig lys i solnedgangen.

Vi marsjerte opp bakken til spisepaviljongen. Satyrer sluttet seg til oss fra enga. Najader dukket opp fra kanosjøen. Noen andre jenter kom ut av skogen – og når jeg sier ut av skogen, mener jeg rett ut av skogen. Jeg så en jente på ni–ti år smelte ut av stammen på et lønnetre og komme dansende opp bakken.

Alt i alt var det kanskje et hundretalls leirdeltakere, noen titalls satyrer og ti–tolv skognymfer og najader.

Oppe på paviljongen brant faklene rundt marmorsøylene. Midt på var det tent opp ild i en bronseskål på størrelse med et badekar. Hver hytte hadde sitt eget bord, som var dekket med hvite duker med lilla pynt. Fire av bordene var tomme, men bordet til hytte elleve var smekkfullt. Jeg måtte klemme meg ned på kanten av en benk med halvparten av rumpa hengende utenfor.

Grover satt ved bord tolv sammen med herr D, noen andre satyrer og et par lubne, lyshårete gutter som så ut som om de var snytt ut av nesa på herr D. Chiron sto litt ute på siden, for piknikbordet var altfor lite for en kentaur.

Annabeth satt ved bord seks sammen med en gjeng alvorlige, atletiske typer, alle med de samme grå øynene og det honningfargete håret som henne.

Clarisse satt bak meg ved Ares’ bord. Hun hadde tydeligvis kommet over spylingen fra i sted, for hun lo og rapte sammen med venninnene.

Til slutt banket Chiron hoven mot gulvet i paviljongen, og alle ble stille. Han hevet et glass. «Til gudene!»

Alle løftet glassene sine. «Til gudene!»

Skognymfer kom bort til oss med fat fulle av mat: druer, epler, jordbær, ost, ferskt brød og ja: grillet kjøtt! Glasset mitt var tomt, men Luke sa: «Snakk til det. Du får det du vil ha – uten alkohol, naturligvis.»

Jeg sa: «Cherry Coke.»

Glasset ble fylt med sprudlende, karamellfarget væske.

Så fikk jeg en idé. «Blå Cherry Coke.»

Brusen fikk straks en kraftig koboltblå farge.

Jeg tok en forsiktig slurk. Perfekt.

Jeg skålte for moren min.

Hun er ikke fortapt, tenkte jeg. I hvert fall ikke for bestandig. Hun er i underverdenen. Og hvis det virkelig finnes et sånt sted, så kanskje en dag …

«Vær så god, Percy,» sa Luke og rakte meg et fat med røkt storfebryst.

Jeg forsynte meg rikelig og skulle til å ta en stor bit da jeg la merke til at alle reiste seg og bar tallerkenen sin mot ilden i midten av paviljongen. Jeg lurte på om de gikk for å få dessert eller noe.

«Kom,» sa Luke.

Da jeg kom nærmere, så jeg at alle tok en porsjon av måltidet og slapp den i ilden – det modneste jordbæret, det saftigste kjøttstykket, det varmeste og mykeste rundstykket.

Luke mumlet i øret mitt: «Vi brenner offergaver til gudene. De liker lukten.»

«Kødder du?»

Blikket hans sa at jeg ikke måtte ta lett på dette, men jeg kunne ikke la være å lure på hvorfor et udødelig, allmektig vesen skulle like lukten av svidd mat.

Luke gikk bort til ilden, bøyde hodet og slengte på en klase med feite, røde druer. «Hermes.»

Jeg var den neste.

Jeg skulle ønske jeg visste hvilket gudenavn jeg skulle si.

Til slutt ba jeg en taus bønn. Hvem du enn er, så si det til meg.

Jeg skrapte et stort stykke storfebryst ned i flammene.

Da jeg kjente et blaff av røyken, ble jeg ikke kvalm.

Det luktet absolutt ikke svidd kjøtt. Det luktet varm sjokolade og nybakte brownies, hamburgere på grillen og markblomster, og hundre andre gode ting som ikke burde ha passet sammen i det hele tatt, men det gjorde de. Jeg kunne nesten tro at gudene kunne leve på den røyken.

Da alle hadde gått tilbake til plassene sine og hadde spist ferdig, banket Chiron med hoven sin igjen for å få vår oppmerksomhet.

Herr D reiste seg med et stort sukk. «Ja, det er vel min sure plikt å si hei til alle dere snørrunger. Så hei. Vår aktivitetsleder, Chiron, sier at neste ’Kapre flagget’ er fredag. Hytte fem innehar for tiden laurbærkransen.»

Alle rundt Ares-bordet buet.

«For min egen del,» fortsatte herr D, «interesserer det meg midt i ryggen, men gratulerer likevel. Dessuten kan jeg opplyse at vi har en ny leirdeltaker i dag. Peter Johnson.»

Chiron mumlet noe i øret på ham.

«Eh, Percy Jackson,» rettet herr D. «Det stemmer. Hipp hurra og hæla i taket. Nå får dere løpe av sted til det dumme leirbålet deres. Av sted med dere.»

Alle jublet. Vi la i vei mot amfiteateret, hvor Apollons hytte ledet en allsang. Vi sang leirsanger om guder og godteri, og fleipet og tullet, og det rare var at jeg ikke følte at noen stirret på meg lenger. Jeg følte meg hjemme.

Senere på kvelden, da gnistene fra leirbålet drev opp mot den stjerneklare himmelen, ble det blåst i konkylien igjen, og alle marsjerte tilbake til hyttene. Jeg skjønte ikke hvor utslitt jeg var, før jeg deiset over ende på den lånte soveposen.

Fingrene mine krummet seg rundt Minotauros-hornet. Jeg tenkte på moren min, men bare gode tanker: smilet hennes, eventyrene hun leste for meg på senga da jeg var liten, og det hun sa om at veggdyra ikke fikk bite meg.

Da jeg lukket øynene, sovnet jeg med det samme.

Det var min første dag i Halvblodsleiren.

Jeg skulle ønske jeg hadde visst hvor kort tid jeg ville få nyte mitt nye hjem.

8

VI KAPRER ET FLAGG

De neste dagene kom jeg inn i en rutine som nesten føltes normal, hvis jeg så bort fra at jeg fikk undervisning av satyrer, nymfer og en kentaur.

Hver morgen lærte jeg gammelgresk av Annabeth, og vi snakket om gudene og gudinnene i presens, noe som var litt sprøtt. Jeg oppdaget at Annabeth hadde rett når det gjaldt dysleksien min: Det var ikke spesielt vanskelig for meg å lese gammelgresk. I hvert fall ikke vanskeligere enn engelsk. Etter bare et par dager kunne jeg stotre meg gjennom noen linjer med Homer uten å få hodepine.

Resten av dagen gikk jeg fra den ene utendørsaktiviteten til den andre på jakt etter noe jeg var god i. Chiron prøvde å lære meg bueskyting, men jeg fant ganske raskt ut at jeg ikke var flink med pil og bue. Han klaget ikke, selv da han måtte nappe ut en forvillet pil fra halen sin.

Løping? Ikke noe å skryte av der heller. Instruktørene, som var skognymfer, slo meg ned i støvlene. De sa at jeg ikke skulle bry meg om det. De hadde århundrers trening i å løpe fra elskovssyke guder. Men likevel var det litt ydmykende å løpe langsommere enn et tre.

Og bryting? Glem det. Hver gang jeg kom ut på matta, knuste Clarisse meg fullstendig.

«Jeg har mer å gå på, din kødd,» mumlet hun i øret mitt.

Det eneste jeg virkelig utmerket meg i, var kanopadling, og det var ikke den typen heroisk ferdighet folk ventet å se fra gutten som hadde nedkjempet Minotauros.

Jeg visste at de eldre leirdeltakerne og rådgiverne holdt øye med meg og prøvde å finne ut hvem faren min var, men de fikk ikke noe gratis. Jeg var ikke like sterk som Ares-gjengen eller like god i bueskyting som Apollon-gjengen. Jeg hadde ikke Hephaistos’ ferdigheter med metall, eller – gudene forby – Dionysos’ lag med vinranker. Luke fortalte meg at jeg kanskje var et barn av Hermes, en slags tusenkunstner som gjorde det brukbart på mange felt uten å utmerke meg i noen av dem. Men jeg fikk en følelse av at han bare prøvde å trøste meg. Han visste heller ikke hvor han skulle plassere meg.

Til tross for alt dette likte jeg meg i leiren. Jeg vennet meg til morgentåken over stranda, lukten av varme jordbæråkre om ettermiddagen, til og med de skumle lydene fra monstrene i skogen om kvelden. Middagen spiste jeg sammen med de andre fra hytte elleve. Jeg skrapte min del av måltidet ned i flammene og prøvde å føle en slags tilknytning til min virkelige far. Men uten hell. Det eneste jeg kjente, var den varme følelsen jeg alltid fikk når jeg tenkte på ham, som minnet om smilet hans. Jeg prøvde å unngå å tenke altfor mye på mamma, men lurte hele tiden på det samme: Hvis gudene og monstrene var ekte, hvis alle disse magiske greiene var sanne, måtte det da finnes en måte å redde henne og bringe henne tilbake på …

Jeg begynte å forstå Lukes bitterhet og motviljen han åpenbart følte overfor faren, Hermes. Det stemte sikkert at gudene hadde viktige ting å gjøre. Men kunne de ikke vise seg en gang iblant eller i hvert fall tordne litt eller noe? Dionysos kunne få en colaboks til å dukke opp fra løse lufta. Hvorfor kunne ikke faren min, hvem han nå var, trylle fram en telefon?

Torsdag ettermiddag, tre dager etter at jeg hadde kommet til Halvblodsleiren, fikk jeg min første time i sverdkamp. Alle fra hytte elleve samlet seg på den store, runde arenaen, hvor Luke var instruktøren vår.

Vi begynte med de grunnleggende stikkene og slagene, og brukte noen dukker i greske rustninger fylt med strå. Jeg gjorde det ikke så verst, tror jeg. I hvert fall forsto jeg hva jeg skulle gjøre, og refleksene mine var gode.

Problemet var at jeg ikke klarte å finne et sverd som føltes riktig i hånda mi. Enten var de for tunge eller for lette eller for lange. Luke gjorde sitt beste for å hjelpe meg, men han var enig i at ingen av treningssverdene så ut til å passe for meg.

Vi gikk over til å duellere to og to. Luke sa at han ville være sparringpartner, siden det var første gang for meg.

«Lykke til,» sa en av leirdeltakerne. «Luke er den beste fekteren på de siste tre hundre årene.»

«Kanskje han vil ta det forsiktig med meg,» sa jeg.

Fyren bare snøftet hånlig.

Luke lærte meg stikk og parering og blokkering med skjold på den tøffe måten. For hver runde ble jeg mer og mer utmattet og forslått. «Hold guarden oppe, Percy,» sa han før han ga meg en smekk i siden med den flate delen av bladet. «Nei, ikke så høyt opp!» Smekk! «Støt!» Smekk! «Tilbake!» Smekk!

Da han sa at vi skulle ta en pause, var jeg gjennomvåt av svette. Alle svermet rundt kjøleren med kald drikke. Luke helte isvann over hodet, noe som virket som en god idé. Jeg gjorde det samme.

Straks følte jeg meg bedre. Nye krefter strømmet ut i armene mine, og sverdet føltes ikke like uhåndterlig lenger.

«OK, still dere opp i sirkel, alle sammen!» kommanderte Luke. «Hvis Percy ikke har noe imot det, vil jeg gjerne gi en liten demonstrasjon.»

Flott, tenkte jeg. La alle få se Percy bli rundjult.

Hermes-guttene samlet seg rundt oss. Alle hadde undertrykte smil om munnen. Jeg regnet med at de hadde vært i mine sko før og gledet seg vilt til å se Luke bruke meg som punchingbag. Han sa at han ville demonstrere en avvæpningsteknikk: hvordan man vred fiendens blad med flatsiden av ens eget sverd slik at han ikke hadde noe annet valg enn å slippe våpenet.

«Dette er vanskelig,» understreket han. «Metoden er blitt brukt mot meg også. Ingen får le av Percy nå. De fleste fektere bruker mange år på å mestre denne teknikken.»

Han demonstrerte bevegelsene for meg i langsom kino. Og ganske riktig: Sverdet ble vridd ut av hånda mi og falt skramlende i bakken.

«Nå gjør jeg det i normalt tempo,» sa han da jeg hadde tatt opp våpenet. «Vi sparrer til en av oss gir seg. Klar, Percy?»

Jeg nikket, og Luke kom mot meg. På en eller annen måte klarte jeg å hindre ham i å få inn et treff på tverrstykket på sverdskjeftet. Sansene mine åpnet seg. Jeg så angrepene hans komme og parerte. Deretter tok jeg et skritt fram og prøvde meg på et støt selv. Luke vek enkelt unna, men jeg så en endring i ansiktsuttrykket hans. Han knep øynene sammen og begynte å presse meg med større styrke.

Sverdet føltes tyngre og tyngre i hånda mi. Det var noe galt med balansen. Jeg visste at det bare var snakk om sekunder før Luke ville overmanne meg, så jeg tenkte: Hvorfor ikke?

Jeg prøvde avvæpningsmanøveren.

Bladet mitt traff skjeftet på Lukes sverd, og jeg vred mitt eget sverd rundt og la hele min vekt i et nedadgående støt.

Klang.

Lukes sverd falt skramlende i steingulvet. Spissen på bladet mitt var bare et par centimeter fra det ubeskyttede brystet hans.

De andre leirdeltakerne var målløse.

Jeg senket sverdet. «Eh, beklager.»

Et øyeblikk var Luke så forbløffet at han ikke klarte å snakke.

«Beklager?» Det arrete ansiktet hans sprakk opp i et glis. «Ved gudene, Percy, hvorfor skulle du beklage det? Vis meg det en gang til!»

Jeg hadde ikke lyst. Det korte støtet av manisk energi var for lengst ute av kroppen min. Men Luke insisterte.

Denne gangen var det rått parti. I samme øyeblikk som sverdene våre møttes, traff Luke skjeftet mitt og sendte våpenet klirrende bortover gulvet.

Etter en lang pause sa en av tilskuerne: «Begynnerflaks?»

Luke tørket svetten av panna. Han betraktet meg med en helt ny interesse i øynene. «Kanskje,» sa han. «Men jeg lurer på hva Percy kan utrette med et riktig balansert sverd …»

Fredag ettermiddag satt jeg sammen med Grover ved innsjøen og pustet ut etter en nær-døden-opplevelse i klatreveggen. Grover hadde svingt seg til topps som en fjellgeit, men lavaen hadde nesten truffet meg. Skjorta mi hadde rykende hull. Hårene på overarmene mine var svidd av.

Vi satt på brygga og så najadene flette kurver under vann til jeg omsider tok mot til meg og spurte Grover hvordan samtalen med herr D hadde gått.

Ansiktet hans fikk en sykelig gulfarge.

«Bra,» sa han. «Helt fint.»

«Så karrieren din går fortsatt på skinner?»

Han kikket nervøst på meg. «Har Chiron s… sagt at jeg vil ha en søkerlisens?»

«Eh … nei.» Jeg hadde ingen anelse om hva en søkerlisens var, men det virket ikke som riktig tidspunkt å spørre på. «Han sa at du hadde store planer … og at du trengte resultater for å bli formelt utnevnt som vokter. Fikk du den?»

Grover så ned på najadene. «Herr D utsatte avgjørelsen. Han sa at jeg verken hadde lyktes eller mislyktes med deg så langt, slik at skjebnene våre fortsatt er knyttet sammen. Hvis du får et oppdrag og jeg blir med deg for å beskytte deg, og vi begge kommer levende tilbake, vil han kanskje se på jobben som fullført.»

Humøret mitt letnet. «Tja, men det var vel ikke så verst?»

«Blaa-ha-ha! Han kunne like gjerne ha satt meg til å vaske stallene. Sjansene for å få et oppdrag … og selv om du fikk det, hvorfor skulle du ta med meg?»

«Selvfølgelig vil jeg ha med deg!»

Grover stirret dystert ned i vannet. «Kurvfletting … Det må være fint å kunne noe nyttig.»

Jeg prøvde å forsikre ham om at han hadde mange talenter, men det gjorde ham bare enda mer fortvilet. Vi snakket om kanopadling og fekting en stund, så diskuterte vi de sterke og svake sidene ved forskjellige guder. Til slutt spurte jeg ham om de fire tomme hyttene.

«Nummer åtte, den sølvfargete, tilhører Artemis,» sa han. «Hun har avlagt ed på at hun skal være jomfru for alltid. Så hun har naturligvis ingen barn. Hytta er en slags æresbevisning, hvis du skjønner. Hvis hun ikke hadde fått en, ville hun blitt rasende.»

«Ja vel, greit. Men de tre andre, de i enden. Er det de tre store?»

Grover fikk et anspent uttrykk. Vi nærmet oss et følsomt tema. «Nei. Den ene av dem, nummer to, tilhører Hera,» sa han. «Det også en slags æresbevisning. Hun er ekteskapets gudinne, så hun vil naturligvis ikke sverme rundt og ha forhold til dødelige. Mannen hennes tar seg av den jobben. Når vi snakker om de tre store, mener vi de tre mektige brødrene, Kronos’ sønner.»

«Zevs, Poseidon og Hades.»

«Nettopp. Du vet, etter det store slaget mot titanene overtok de verden etter faren sin og trakk lodd om hvem som skulle få hva.»

«Zevs fikk himmelen,» husket jeg. «Poseidon fikk havet. Og Hades fikk underverdenen.»

«Nettopp.»

«Men Hades har ikke noen hytte her.»

«Nei. Han har ingen trone på Olympos heller. Han driver på en måte for seg selv nede i underverdenen. Hvis han hadde hatt en hytte her …» Grover grøsset. «Så ville det ikke vært særlig trivelig. Mer tror jeg ikke jeg skal si.»

«Men Zevs og Poseidon – de hadde noe sånt som en fantasillion barn i mytene. Hvorfor står hyttene deres tomme?»

Grover flyttet nervøst på hovene. «For omtrent seksti år siden, etter andre verdenskrig, ble de tre store enige om ikke å avle flere helter. Barna deres var rett og slett for mektige. De påvirket menneskelige begivenheter i altfor stor grad og skapte for mange blodbad. Du vet kanskje at andre verdenskrig i bunn og grunn var en kamp mellom sønnene til Zevs og Poseidon på den ene siden, og sønnene til Hades på den andre. Vinnerne, Zevs og Poseidon, fikk Hades til å avlegge en ed sammen med dem: ingen flere forhold til dødelige kvinner. Alle tre sverget ved elva Styx.»

Et tordenskrall buldret over himmelen.

Jeg sa: «Er det den mest høytidelige eden man kan avlegge?»

Grover nikket.

«Og brødrene holdt det de lovte – ingen barn?»

Grovers ansikt mørknet. «Zevs sprakk for sytten år siden. Det var en ung TV-stjerne med stor, luftig åttitallsfrisyre – han kunne bare ikke dy seg. Da barnet deres ble født, en liten jente som ble kalt Thalia … tja, elva Styx tar løfter på alvor. Zevs selv slapp unna fordi han er udødelig, men han lot datteren lide en grusom skjebne.»

«Men det er ikke rettferdig! Det var jo ikke den lille jentas skyld.»

Grover nølte. «Percy, barn av de tre store har krefter som er mye sterkere enn andre halvblodsfolks. De har en sterk aura, en duft som tiltrekker seg monstre. Da Hades fikk høre om jenta, var han ikke spesielt begeistret for at Zevs hadde brutt løftet sitt. Hades slapp de verste monstrene ut av Tartaros for å mishandle Thalia. En satyr fikk i oppdrag å være vokteren hennes da hun var tolv, men det var ingenting han kunne gjøre. Han prøvde å ledsage henne sammen med et par andre halvblodsfolk hun var blitt venner med. De klarte det nesten. De nådde helt opp til toppen av den åsen.»

Han pekte over dalen, mot furutreet hvor jeg hadde slåss mot Minotauros. «Alle de tre velvillige var etter dem, sammen med et kobbel med helveteshunder. De holdt på å bli innhentet da Thalia ba satyren om å bringe de to andre halvblodsfolkene i sikkerhet mens hun avledet monstrene. Hun var skadd og trøtt, og hadde ikke lyst til å leve som et jaget dyr. Satyren ønsket ikke å gå fra henne, men klarte ikke å få henne til å ombestemme seg, så han måtte beskytte de andre. Dermed holdt Thalia stand alene på toppen av åsen. Da hun døde, fikk Zevs medfølelse med henne, så han forvandlet henne til det furutreet du ser der. Hennes ånd bidrar til å beskytte dalens grenser. Det er derfor åsen kalles Halvblodsåsen.»

Jeg stirret på furutreet i det fjerne.

Historien fikk meg til å føle meg hul og skyldbetynget. En jente på min alder hadde ofret seg selv for å redde vennene sine. Hun hadde konfrontert en hel hær av monstre. Sammenliknet med det virket min seier over Minotauros nokså ubetydelig. Jeg lurte på om jeg kunne ha reddet moren min hvis jeg hadde handlet annerledes.

«Grover,» sa jeg, «har helter noen gang reist på oppdrag i underverdenen?»

«Av og til,» sa han. «Orfeus. Herkules. Houdini.»

«Og har de noen gang vendt tilbake fra de døde?»

«Nei. Aldri. Orfeus var nær … Percy, du tenker ikke for alvor …»

«Nei,» løy jeg. «Jeg bare lurte. Så … en satyr blir alltid utpekt til å vokte en halvgud?»

Grover gransket meg nøye. Jeg hadde ikke overbevist ham om at jeg hadde droppet ideen om underverdenen. «Ikke alltid. Vi er på mange skoler i det skjulte. Vi prøver å blinke ut halvblodsfolk som har kimen til en stor helt i seg. Hvis vi finner en med en veldig sterk aura, som et barn av de tre store, varsler vi Chiron. Han prøver å holde et øye med dem, siden de kan skape skikkelig store problemer.»

«Og du fant meg. Chiron sa at du trodde jeg kunne være noe spesielt.»

Grover så ut som om jeg nettopp hadde lokket ham i en felle. «Jeg mente ikke … Å, hør her, ikke tenk sånn. Hvis du var det, ville du aldri noensinne bli tildelt et oppdrag, og jeg ville aldri få lisensen min. Du er antagelig et barn av Hermes. Eller kanskje til og med av en av de mindre viktige gudene, som Nemesis, hevnens gud. Ikke vær bekymret.»

Jeg fikk en følelse av at han prøvde å berolige seg selv mer enn meg.

Etter middagen var det mye mer spenning i lufta enn vanlig.

Omsider var tiden inne for Kapre flagget.

Da tallerkenene var ryddet bort, ble det blåst i konkylien, og alle reiste seg ved bordene.

Leirdeltakerne ropte og jublet da Annabeth og to av søsknene hennes løp inn på paviljongen med et silkebanner. Det var omtrent tre meter langt og skinnende grått, med et bilde av en låveugle over et oliventre. Clarisse og kompisene hennes løp inn med et annet banner som var like stort, men skrikende rødt, med et bilde av et blodig spyd og et villsvinhode.

Jeg snudde meg mot Luke og brølte gjennom all støyen: «Er det flaggene?»

«Jepp.»

«Er det alltid Ares og Athene som leder lagene?»

«Ikke alltid,» sa han. «Men ofte.»

«Så hvis en annen hytte kaprer et, hva gjør man da? Maler det om?»

Han gliste. «Vent og se. Først må vi kapre et.»

«Hvilken side er vi på?»

Han sendte meg et utspekulert blikk, som om han visste noe jeg ikke visste. Arret i ansiktet hans fikk ham nesten til å se ond ut i skjæret fra faklene. «Vi har inngått en midlertidig allianse med Athene. I kveld skal vi stjele flagget fra Ares. Og du skal hjelpe til.»

Lagene ble lest opp. Athene hadde inngått en allianse med Apollon og Hermes, de to største hyttene. Det virket som om det var blitt forhandlet med privilegier – dusjtider, oppgavelister, de beste tidene for aktiviteter – for å vinne støtte.

Ares hadde alliert seg med alle andre: Dionysos, Demeter, Afrodite og Hephaistos. Etter det jeg hadde sett, var Dionysos’ barn faktisk gode atleter, men det var bare to av dem. Demeters barn var flinke til å ferdes i naturen og med friluftsaktiviteter generelt, men de var ikke spesielt aggressive. Afrodites sønner og døtre var jeg ikke særlig bekymret for. De droppet stort sett alle aktiviteter og satt og kikket på speilbildene av seg selv i innsjøen mens de fikset på håret og sladret. Hephaistos’ barn var ikke pene, og det var bare fire av dem, men de var store og kraftige av alt det harde arbeidet i smia. De kunne utgjøre et problem. Da gjensto naturligvis Ares’ hytte: ti–tolv av de største, styggeste og mest ondskapsfulle skapningene på Long Island, eller et hvilket som helst annet sted på planeten for den sakens skyld.

Chiron hamret hoven i marmorgulvet.

«Helter!» ropte han. «Dere kjenner reglene. Bekken er grenselinjen. Hele skogen er lovlig territorium. Alle magiske gjenstander er tillatt. Banneret må være lett synlig og skal ikke ha mer enn to vakter. Fanger kan avvæpnes, men må ikke bindes eller knebles. Drap og lemlestelse er forbudt. Jeg vil fungere som dommer og feltlege. Forsyn dere med våpen!»

Han slo ut med armene, og plutselig var bordene dekket av utstyr: hjelmer, bronsesverd, spyd og skjold av okselær dekket av metall.

«Jøss,» sa jeg. «Er det virkelig meningen at vi skal bruke alt dette?»

Luke så på meg som om jeg var gal. «Du har vel ikke lyst til å bli spiddet av vennene dine i hytte fem? Her – Chiron mente at dette vil passe deg. Du skal være grensevakt.»

Skjoldet mitt var på størrelse med en basketplate, med en stor merkurstav i midten. Det veide omtrent et tonn. Jeg kunne fint ha brukt det som snowboard, men jeg håpet ingen hadde seriøse forhåpninger om at jeg skulle løpe fort med det. Hjelmen min hadde, i likhet med alle hjelmene på Athene-laget, en blå dusk av hestehår på toppen. Ares og deres allierte hadde røde.

«Det blå laget, tre fram!» brølte Annabeth.

Vi jublet og svingte med sverdene og fulgte etter henne ned stien mot den sørlige delen av skogen. Det røde laget slengte hånlige bemerkninger etter oss da de gikk av sted i nordlig retning.

Jeg klarte å innhente Annabeth uten å snuble i utstyret mitt. «Hei.»

Hun bare fortsatte å marsjere.

«Hva er planen?» spurte jeg. «Har du noen magiske gjenstander du kan låne meg?»

Hun senket instinktivt hånda mot lomma, som om hun var redd for at jeg skulle ha stjålet noe.

«Bare vokt deg for Clarisses spyd,» sa hun. «Det bør du helst unngå nærkontakt med. Ellers behøver du ikke å bekymre deg. Vi skal ta banneret fra Ares. Har Luke fortalt deg hva du skal gjøre?»

«Grensepatrulje, hva nå enn det betyr.»

«Det er enkelt. Bare bli ved bekken og hold de røde unna. Overlat resten til meg. Athene har alltid en plan.»

Hun satte opp farten og lot meg stå igjen som et fjols.

«Ålreit,» mumlet jeg. «Takk for at du ville ha meg med på laget ditt.»

Det var en varm og lummer kveld. I skogen var det mørkt, og ildfluer smatt ut og inn mellom trærne. Annabeth plasserte meg ved siden av en liten bekk som klukket over noen steiner, og deretter spredde hun og resten av laget seg mellom trærne.

Mens jeg sto der alene, med den store hjelmen med den blå hjelmdusken og det digre skjoldet, følte jeg meg som en tulling. I likhet med alle de andre sverdene jeg hadde prøvd så langt, virket det som om bronsesverdet var balansert feil. Lærskjeftet føltes tungt som en bowlingkule i hånda.

Det var vel ingen som ville angripe meg på ordentlig? Jeg mener, Olympos måtte vel ha erstatningsansvar?

Langt unna ble det blåst i konkylien. Jeg hørte huiing og rop i skogen, klirring i metall og lyden av folk som sloss. En blådusket alliert fra Apollon feide forbi meg som en hjort, bykset over bekken og forsvant inn på fiendens territorium.

Flott, tenkte jeg. Som vanlig går jeg glipp av all moroa.

Plutselig hørte jeg en lyd som fikk det til å gå kaldt nedover ryggen på meg – en lav, hundeaktig knurring et eller annet sted i nærheten.

Jeg løftet skjoldet instinktivt – jeg hadde en følelse av at noen spionerte på meg.

Med ett stanset knurringen, og jeg fornemmet at vesenet trakk seg tilbake.

På motsatt side av bekken eksploderte underskogen. Fem Ares-krigere kom hylende og skrikende ut fra mørket.

«Mos kjøtthuet!» skrek Clarisse.

De stygge griseøynene glodde sint på meg gjennom åpningene i hjelmen. Hun viftet med et halvannen meter langt spyd med en metallspiss som blinket rødt. Søsknene hennes hadde bare ordinære bronsesverd – uten at jeg følte meg noe bedre av den grunn.

De kom svermende over bekken. Det var ingen hjelp i sikte. Jeg kunne legge på sprang eller prøve å forsvare meg mot halve Ares-hytta.

Jeg klarte å hoppe unna det første svingende sverdet, men disse typene var ikke så dumme som Minotauros. De omringet meg, og Clarisse prøvde å stikke meg med spydet. Skjoldet tok av for spissen, men jeg følte en vond prikking i hele kroppen. Håret mitt sto rett til værs. Armen som bar skjoldet, føltes nummen, og lufta brant.

Strøm. Det idiotiske spydet hennes var elektrisk. Jeg falt bakover.

En annen Ares-fyr slo meg hardt i brystet med sverdskjeftet, og jeg gikk i bakken.

De kunne ha sparket meg til det bare var gelé igjen av meg, men de var for opptatt med å le.

«Gi ham en hårklipp,» sa Clarisse. «Grip ham i håret.»

Jeg klarte å komme meg på beina. Jeg løftet sverdet, men Clarisse feide det til side med spydet så gnistene føyk. Nå føltes begge armene mine numne.

«Å, gid,» sa Clarisse. «Jeg er så redd for denne fyren. Skikkelig dritredd.»

«Flagget er den veien,» sa jeg til henne. Jeg ville gjerne høres sint ut, men jeg var redd for at det ikke hørtes sånn ut.

«Ja,» sa en av halvsøsknene hennes. «Men vi gir faktisk blaffen i flagget. Vi er mer opptatt av den som fikk hytta vår til å se dum ut.»

«Det klarer dere fint uten min hjelp,» sa jeg. Det var antagelig ikke det smarteste jeg kunne ha sagt.

To av dem kom mot meg. Jeg rygget mot bekken og prøvde å løfte skjoldet, men Clarisse var for rask for meg. Spydet hennes traff meg rett i brystet. Hvis jeg ikke hadde hatt på meg en armert brystplate, ville jeg ha vært grillspyd på null komma niks. Likevel fikk den elektriske spydspissen tennene til å klapre så hardt at jeg var redd de skulle sprette ut av munnen. En av hyttekompisene hennes traff meg i armen med sverdet slik at jeg fikk et dypt kutt.

Da jeg så mitt eget blod, ble jeg svimmel og følte meg varm og kald på samme tid.

«Ingen lemlestelser,» klarte jeg å stotre fram.

«Oops,» sa fyren. «Der mistet jeg visst desserten min i morgen.»

Han skjøv meg ut i bekken, og jeg landet med et plask. Alle lo. Jeg tok det for gitt at jeg kom til å være død når de hadde moret seg ferdig. Men så skjedde det noe. Det virket som om vannet varmet opp sansene mine, som om jeg nettopp hadde spist en pose med mammas dobbel espresso gelébønner.

Clarisse og hyttekompisene hennes gikk ut i bekken for å gå løs på meg, men jeg reiste meg og konfronterte dem. Nå visste jeg hva jeg skulle gjøre. Jeg svingte flatsiden av sverdet mot hodet på den første fyren og slo hjelmen rett av hodet på ham. Jeg traff ham så hardt at jeg kunne se øynene hans dirre mens han sank sammen i vannet.

Stygging nummer to og Stygging nummer tre kom mot meg. Jeg hamret skjoldet i ansiktet på den ene og kuttet av hestehårdusken på den andre med sverdet. Begge to rygget rimelig kjapt. Stygging nummer fire så ikke spesielt ivrig ut etter å angripe, men Clarisse kom i hundre med spydspissen knitrende av energi. I det samme hun stakk, fanget jeg spydet med kanten av skjoldet og kappet det i to som en kjepp med sverdet.

«Åh!» skrek hun. «Din idiot! Din likstinkende mark!»

Hun ville antagelig ha sagt enda verre ting, men jeg ga henne en smekk mellom øynene med sverdskjeftet og sendte henne snublende bakover, ut av bekken.

Så hørte jeg roping og opphissede hyl, og jeg så Luke komme løpende mot grenselinjen med det røde lagets banner høyt løftet. Han var flankert av et par Hermes-gutter som dekket retretten hans, og bak dem igjen et par fra Apollon som jaget bort noen av Hephaistos-guttene. Ares-folkene reiste seg, og Clarisse mumlet en omtåket forbannelse.

«En felle!» ropte hun. «Det var en felle!»

De sjanglet etter Luke, men det var for sent. Idet han bykset over bekken og inn på vennligsinnet territorium, samlet vi oss ved vannkanten. Alle på vår side jublet vilt. Det røde banneret skimret og forandret farge til sølv. Villsvinet og spydet ble erstattet av en stor merkurstav, symbolet for hytte elleve. Det blå laget løftet opp Luke og begynte å bære ham rundt på gullstol. Chiron kom travende ut av skogen og blåste i konkylien.

Kampen var over. Vi hadde vunnet.

Jeg skulle til å slutte meg til feiringen da jeg hørte Annabeths stemme rett ved siden av meg i bekken: «Ikke verst, superhelt.»

Jeg så meg rundt, men hun var ikke der.

«Hvor pokker lærte du å slåss på den måten?» spurte hun. Lufta dirret, og så dukket hun opp som fra ingen steder. Hun holdt en baseballcaps som om hun nettopp hadde tatt den av hodet.

Jeg kjente at jeg ble sint, og tenkte ikke engang på at hun nettopp hadde vært usynlig. «Dere lurte meg,» sa jeg. «Dere plasserte meg her fordi du visste at Clarisse ville komme for å ta meg, og imens sendte du Luke rundt på flanken. Alt var pønsket ut på forhånd.»

Annabeth trakk på skuldrene. «Det var jo det jeg sa. Athene har alltid en plan.»

«En plan om å få meg most?»

«Jeg kom så fort jeg kunne. Jeg skulle til å hoppe uti, men …» Hun trakk på skuldrene igjen. «Det virket ikke som du trengte hjelp.»

Så la hun merke til den skadde armen min. «Hvordan klarte du det?»

«Et sverdkutt,» sa jeg. «Hva trodde du det var?»

«Nei. Det var et sverdkutt. Se på det.»

Blodet var borte. Der det dype kuttet hadde vært, var det en lang, hvit skramme, og selv den var i ferd med å blekne. Mens jeg så på den, ble den til et lite arr før det forsvant helt.

«Jeg … jeg skjønner det ikke,» sa jeg.

Annabeth tenkte hardt. Jeg kunne nesten se tannhjulene snurre rundt i hodet på henne. Hun så ned på føttene mine, deretter på Clarisses brukne spyd og sa: «Gå ut av vannet, Percy.»

«Hva …»

«Bare gjør det.»

Jeg skrittet ut av bekken, og med det samme følte jeg meg dødssliten. Armene begynte å bli numne igjen. Adrenalinkicket forduftet. Jeg holdt på å deise i bakken, men Annabeth holdt meg oppreist.

«Å, Styx,» bannet hun. «Dette er ikke bra. Jeg ville ikke … jeg var sikker på at det var Zevs som …»

Før jeg rakk å spørre hva hun mente, hørte jeg den hundeaktige knurringen igjen, men nå var den mye nærmere enn før. Et hyl flerret gjennom skogen.

Leirdeltakernes jubel stilnet straks. Chiron ropte noe på gammelgresk. Først senere innså jeg at jeg hadde forstått hva han sa: «Pass på! Gi meg buen!»

Annabeth trakk sverdet.

Der, på steinene rett over oss, sto en svart hund på størrelse med et neshorn, med lavarøde øyne og hoggtenner som dolker.

Den så rett på meg.

Ingen rørte seg bortsett fra Annabeth, som brølte: «Percy, løp!»

Hun prøvde å stille seg foran meg, men hunden var for rask. Den gjorde et byks over henne – en enorm skygge med tenner – og idet jeg falt bakover og kjente de sylskarpe klørne bore seg gjennom rustningen min, hørtes en masse smekkende lyder. En klynge av piler stakk ut av hundens hals. Ved siden av meg falt monsteret dødt om.

Takket være et eller annet mirakel var jeg fortsatt i live. Jeg hadde ikke lyst til å se under den istykkerrevne rustningen min. Brystet føltes varmt og vått, og jeg visste at jeg var stygt skadd. Ett sekund til, så ville monsteret ha forvandlet meg til femti kilo med kjøttdeig av luksuskvalitet.

Chiron travet bort til oss med en bue i hånda og et bistert uttrykk i ansiktet.

«Di immortales!» sa Annabeth. «Det er en helveteshund fra Straffens marker. De skal … det er ikke meningen at …»

«Noen har tilkalt den,» sa Chiron. «Noen her i leiren.»

Luke kom bort til oss. Banneret i hånda hans var glemt, og det ærerike øyeblikket over.

Clarisse brølte: «Det er Percys skyld! Det var Percy som tilkalte den!»

«Ti stille, barn,» sa Chiron.

Vi så liket av helveteshunden smelte bort som en skygge. Den sank ned i jorda og forsvant.

«Du er skadd,» sa Annabeth til meg. «Fort, Percy, kom deg ut i vannet igjen.»

«Det går bra med meg.»

«Nei, det gjør det ikke,» sa hun. «Chiron, se på dette.»

Jeg var for trøtt til å diskutere. Jeg gikk ut i bekken igjen mens hele leiren samlet seg rundt meg.

Straks følte jeg meg bedre. Jeg kunne føle at flengene i brystet lukket seg. Noen av leirdeltakerne gispet.

«Jeg … jeg vet ikke hvorfor det skjer,» sa jeg og prøvde å unnskylde meg. «Jeg beklager …»

Men de så ikke på sårene mine som leget seg. I stedet stirret de på noe over hodet mitt.

«Percy,» sa Annabeth og pekte. «Eh …»

Da jeg kikket opp, var tegnet allerede i ferd med å blekne, men jeg kunne fortsatt skimte det grønne hologrammet som spant og glitret. En tretannet gaffel: en trident.

«Faren din,» mumlet Annabeth. «Dette er virkelig ikke bra.»

«Det er bestemt,» erklærte Chiron.

Alle rundt meg knelte, selv Ares-folkene, selv om det ikke akkurat virket som om de gjorde det med glede.

«Faren min?» spurte jeg, fullstendig forvirret.

«Poseidon,» sa Chiron. «Jordrysteren. Stormbringeren. Hestenes far. Hill deg, Perseus Jackson, Havgudens sønn.»

9

JEG BLIR TILBUDT ET OPPDRAG

Neste morgen flyttet Chiron meg til hytte tre.

Jeg behøvde ikke å dele den med noen, så jeg hadde rikelig med plass til alle sakene mine: Minotauros-hornet, et ekstra klesskift og en toalettmappe. Jeg fikk sitte ved mitt eget middagsbord, velge alle mine egne aktiviteter, rope «Lysene slukkes!» hver gang jeg følte for det, og trengte ikke å høre på noen andre.

Og jeg følte meg tvers igjennom elendig.

Akkurat da jeg begynte å føle meg akseptert, at jeg hadde et hjem i hytte elleve og kanskje kunne leve som en normal gutt – i hvert fall så normal som det går an å være når man er halvblods – var jeg blitt skilt ut, som om jeg led av en sjelden sykdom.

Ingen nevnte helveteshunden, men jeg fikk en følelse av at alle snakket om den bak ryggen på meg. Angrepet hadde skremt vettet av dem. Den brakte to meldinger. Én: at jeg var sønn av Havguden, og to: at monstrene ville gå over lik for å ta livet av meg. De kunne til og med invadere en leir som alltid var blitt sett på som trygg.

De andre leirdeltakerne skygget unna meg så mye som mulig. Alle i hytte elleve var så nervøse etter det jeg hadde gjort med Ares-gjengen i skogen, at de ikke ville ha sverdinstruksjon sammen med meg, så i timene mine med Luke var det bare oss to. Han presset meg hardere enn noen gang og brydde seg ikke om at jeg fikk sår og skrammer av det.

«Du kommer til å trenge all den treningen du kan få,» sa han bistert mens vi jobbet med sverd og flammende fakler. «Nå prøver vi ’slangehodesveipet’ igjen. Femti forsøk til.»

Annabeth lærte meg fortsatt gresk om morgenen, men hun virket åndsfraværende. Hver gang jeg sa noe, skulte hun på meg som om jeg nettopp hadde gitt henne et stikk mellom øynene.

Etter timene pleide hun å gå sin vei mens hun mumlet for seg selv: «Oppdrag … Poseidon? … Pill råttent … Nødt til å klekke ut en plan …»

Selv Clarisse holdt seg på avstand, men de giftige blikkene hennes uttrykte tydelig at hun hadde lyst til å drepe meg fordi jeg hadde gjort kort prosess med det magiske spydet hennes. Jeg skulle ønske hun heller ville skrike eller slå meg eller noe. Jeg ville heller havne i slåsskamp hver dag enn å bli ignorert på denne måten.

Det ble raskt tydelig at noen i leiren ikke kunne fordra meg, for en kveld kom jeg inn i hytta og fant en avis fra de dødeliges verden rett innenfor døråpningen. Det var et eksemplar av New York Daily News, og den var slått opp på Metro-seksjonen. Jeg brukte nesten en time på å lese artikkelen, for jo sintere jeg ble, desto villere hoppet ordene rundt omkring på siden:

GUTT OG MOR FORTSATT SAVNET ETTER MYSTISK BILULYKKE

AV EILEEN SMYTHE

Sally Jackson og sønnen hennes, Percy, er fortsatt savnet etter at de forsvant på uforklarlig vis. Familiens utbrente 78-modell Camaro ble funnet sist lørdag på en vei nord på Long Island med taket revet av og forakselen brukket. Bilen hadde veltet og sklidd flere hundre meter før den eksploderte.

Moren og sønnen hadde dratt på helgetur til Montauk, men forlot stedet i all hast under mystiske omstendigheter. Små blodflekker ble funnet i bilen og i nærheten av vraket, men det var ingen andre tegn etter de savnede. Innbyggerne i det landlige området skal ikke ha merket noe uvanlig på tidspunktet for ulykken.

Fru Jacksons mann, Gabe Ugliano, hevder at stesønnen hans er et problembarn som er blitt utvist fra utallige kostskoler og ved flere anledninger har vist voldelige tendenser.

Politiet vil ikke si om sønnen Percy har status som mistenkt i forbindelse med morens forsvinning, men man utelukker ikke at noe kriminelt kan ha skjedd. Under viser vi nyere bilder av Sally Jackson og Percy. Politiet oppfordrer alle som sitter inne med opplysninger, om å ringe politiets nødtelefon.

Nummeret var sirklet inn med svart tusj.

Jeg krøllet sammen avisen og hev den fra meg, så slengte jeg meg ned på feltsenga midt i den tomme hytta.

«Lysene slukkes,» sa jeg dystert til meg selv.

Den natten hadde jeg den verste drømmen hittil.

Jeg løp bortover en strand i en storm. Denne gangen var det en stor by bak meg, men det var ikke New York. Bebyggelsen var annerledes: Det var større avstand mellom bygningene, og i det fjerne kunne man skimte palmetrær og lave åser.

Omtrent hundre meter borte på stranda så jeg to menn som sloss. De så ut som brytere i et TV-show, med digre muskler, skjegg og langt hår. Begge gikk i flagrende, greske tunikaer, den ene med blå striper, den andre med grønne. De brøt, sparket og skallet, og hver gang de kom i kontakt med hverandre, lynte det, himmelen ble mørkere og vinden økte i styrke.

Jeg måtte stoppe dem. Jeg visste ikke hvorfor, men jo fortere jeg prøvde å løpe, desto sterkere blåste vinden meg tilbake. Til slutt løp jeg på stedet hvil mens hælene gravde seg nytteløst ned i sanden.

Gjennom brølet fra stormen hørte jeg fyren med den blåstripete drakten rope til den andre: Få den tilbake! Få den tilbake! Som to barnehageunger som sloss om en leke.

Bølgene vokste seg større – de veltet innover stranda og sprøytet meg med saltvann.

Jeg brølte: Stopp! Hold opp med å slåss!

Bakken ristet. En latter steg opp fra et sted under jorda, og jeg hørte en stemme så dyp og ond at den fikk blodet til å fryse til is i årene mine.

Kom ned hit, lille helt, sa stemmen. Kom ned hit!

Sanden delte seg under meg og dannet en sprekk som strakte seg helt til jordas indre. Jeg gled, og mørket svelget meg.

Da jeg våknet, var jeg sikker på at jeg falt.

Jeg lå fortsatt i senga i hytte tre. Kroppen min fortalte meg at det var morgen, men det var mørkt utenfor, og torden rullet over åsene. Det brygget opp til storm. Det var i hvert fall ikke bare en drøm.

Jeg hørte en klaprende lyd utenfor døra og en hov som banket på trammen.

«Kom inn?»

Grover travet inn med bekymret ansikt. «Herr D vil snakke med deg.»

«Hvorfor det?»

«Han vil ta livet av … jeg mener, det er best han sier det selv.»

Jeg var nervøs da jeg kledde på meg, og overbevist om at jeg var i alvorlig trøbbel.

I dagevis hadde jeg halvveis forventet å bli tilkalt til det store huset. Nå som jeg var erklært som sønn av Poseidon, en av de tre store gudene som i utgangspunktet ikke skulle få barn, regnet jeg med at det var en forbrytelse bare å være i live. De andre gudene hadde antagelig diskutert hvordan de skulle straffe meg, og nå var herr D klar til å forkynne dommen.

Over Long Island Sound så himmelen ut som blekksuppe på kokepunktet. En grå vegg av regn kom stadig nærmere. Jeg spurte Grover om vi trengte paraply.

«Nei,» sa han. «Her regner det aldri hvis vi ikke vil at det skal gjøre det.»

Jeg pekte på uværet. «Hva pokker er det der for noe da?»

Han skottet urolig opp på himmelen. «Det kommer til å passere forbi oss. Uvær gjør alltid det.»

Det gikk opp for meg at han hadde rett. I den uken jeg hadde vært her, hadde det ikke vært en eneste grå dag. De få regnskyene jeg hadde sett, hadde smøget seg forbi i ytterkanten av dalen.

Men denne stormen var svær.

I volleyballgropen spilte guttene fra Apollons hytte morgenkamp mot satyrene. Dionysos’ tvillinger gikk rundt i jordbæråkrene og fikk plantene til å vokse. Alle var opptatt med sine sedvanlige aktiviteter, men de virket urolige og kikket på uværet med jevne mellomrom.

Grover og jeg gikk opp til verandaen foran det store huset. Dionysos satt ved kortbordet i sin tigerstripete Hawaii-skjorte med en cola light, akkurat som han hadde gjort den første dagen. Chiron satt på motsatt side av bordet i den falske rullestolen. De spilte mot to usynlige motstandere – to sett med kort svevde i lufta.

«Ser man det,» sa herr D uten å se opp. «Vår lille kjendis.»

Jeg nølte.

«Kom nærmere,» sa herr D. «Og tro bare ikke at jeg kommer til å krype for deg, gutt, bare fordi gamle Torskeskjegg er faren din.»

Et sikksakkmønstret lyn gnistret over himmelen. Tordenen fikk vinduene i huset til å riste.

«Bla, bla, bla,» sa Dionysos.

Chiron lot som om han var opptatt av kortene sine. Grover travet rastløst fram og tilbake langs rekkverket.

«Hvis jeg hadde fått min vilje,» sa Dionysos, «ville jeg ha latt molekylene dine eksplodere i flammer. Så hadde vi feid asken bort og vært kvitt en masse problemer. Men Chiron mener visst at dette vil være i strid med mitt kall i denne fordømte leiren: å hindre at dere små drittunger kommer til skade.»

«Spontan forbrenning er en form for skade, herr D,» innskjøt Chiron.

«Nonsens,» sa Dionysos. «Gutten ville ikke merket noe som helst. Ikke desto mindre har jeg gått med på å beherske meg. Jeg har tenkt å forvandle deg til en delfin i stedet og sende deg tilbake til faren din.»

«Herr D …» sa Chiron advarende.

«Åh, ja vel,» sa Dionysos. «Det finnes én annen utvei. Men det er dødelig idioti.» Dionysos reiste seg, og de usynlige spillernes kort falt ned på bordet. «Jeg drar til krisemøtet på Olympos. Hvis denne gutten fortsatt er her når jeg kommer tilbake, skal jeg forvandle ham til Flipper og kaste ham på sjøen. Er det forstått? Og Perseus Jackson, hvis du er i besittelse av ett grann vett, vil du forstå at det er et mye mer fornuftig valg enn det Chiron mener du må gjøre.»

Dionysos plukket opp et spillkort og krøllet det i hånda, og det forvandlet seg til en firkantet plastsak. Et kredittkort? Nei, et slags adgangskort.

Han knipset med fingrene.

Det virket som om lufta buktet og vred på seg rundt ham. Han ble til et hologram, deretter et vindpust, og så var han borte, uten å etterlate seg annet enn en duft av nypressede druer.

Chiron smilte til meg, men han så trøtt og anspent ut. «Sitt, Percy. Du også, Grover.»

Vi satte oss.

Chiron la kortene sine på bordet – en vinnerhånd han hadde glemt å bruke.

«Si meg, Percy,» sa han. «Hvilket inntrykk fikk du av helveteshunden?»

Jeg grøsset bare ved å høre ordet.

Chiron ventet antagelig at jeg skulle si: Pytt, det var ingenting. Jeg spiser helveteshunder til frokost. Men jeg hadde ikke lyst til å lyve.

«Den skremte meg,» sa jeg. «Hvis du ikke hadde skutt den, ville jeg vært død.»

«Du kommer til å møte verre skapninger, Percy. Mye verre, før du er ferdig.»

«Ferdig med … hva?»

«Oppdraget ditt, naturligvis. Aksepterer du det?»

Jeg kikket bort på Grover, som krysset fingrene.

«Eh, sir,» sa jeg, «du har ikke fortalt meg hva det går ut på ennå.»

Chiron skar en grimase. «Tja, det er nettopp det som er vrient – detaljene.»

Torden rumlet gjennom dalen. Stormskyene hadde nådd fram til strandkanten. For meg så det ut som om himmelen og havet var i ferd med å smelte sammen i en sydende masse.

«Poseidon og Zevs,» sa jeg. «De slåss om et eller annet verdifullt … noe som er blitt stjålet, ikke sant?»

Chiron og Grover utvekslet blikk.

Chiron lente seg forover i rullestolen. «Hvordan visste du det?»

Jeg kjente at jeg ble varm i ansiktet. Jeg skulle ønske jeg ikke hadde åpnet den store kjeften min. «Været har vært så underlig siden jul, som om havet og himmelen slåss med hverandre. Så snakket jeg med Annabeth, og hun hadde hørt et eller annet om et tyveri. Og … så har jeg hatt noen drømmer.»

«Jeg visste det,» sa Grover.

«Hysj, satyr,» befalte Chiron.

«Men det er hans oppdrag!» Grovers øyne lyste av opphisselse. «Det må det være!»

«Det er bare Orakelet som kan bestemme det.» Chiron strøk seg over det pistrete skjegget. «Men du har helt rett, Percy. Din far og Zevs har sin verste krangel på århundrer. De slåss om noe verdifullt som ble stjålet. For å være presis: et lyn.»

Jeg lo nervøst. «Et hva?»

«Ikke ta lett på det,» advarte Chiron. «Jeg snakker ikke om et sånt sikksakkformet pappstykke kledd med aluminiumsfolie som man ser i teaterstykker på barneskolen. Jeg snakker om en seksti centimeter lang sylinder av høyeksplosiv bronse, forseglet i begge ender med eksplosiver på gudenivå.»

«Åh.»

«Zevs’ lynmal,» sa Chiron, og nå begynte han å bli ivrig. «Symbolet på hans makt, som alle andre lyn er formet etter. Det første våpenet kyklopene laget til krigen mot titanene, lynet som skar toppen av vulkanen Etna og kastet Kronos fra tronen – lynmalen, som har kraft nok til å få de dødeliges hydrogenbomber til å se ut som nyttårsraketter.»

«Og den er savnet?»

«Stjålet,» sa Chiron.

«Hvem av da?»

«Av hvem,» rettet Chiron. En gang lærer, alltid lærer. «Av deg.»

Jeg ble sittende og gape.

«I det minste» – Chiron løftet en hånd – «er det det Zevs tror. Ved vintersolverv, under gudenes siste rådsmøte, hadde Zevs og Poseidon en krangel. Alt det sedvanlige tøvet: ’Mor Rheia likte alltid deg best’, ’Katastrofer i lufta er mye flottere enn katastrofer på havet’, og så videre og så videre. Etterpå oppdaget Zevs at lynmalen hans var borte – den var fjernet fra tronen hans rett for nesa på ham. Han la straks skylden på Poseidon. En gud kan ikke tilrane seg en annen guds maktsymbol – det er strengt forbudt i henhold til urgamle, hellige lover. Men Zevs tror at din far overtalte en menneskelig helt til å stjele den.»

«Men jeg har ikke …»

«Vær tålmodig og lytt, barn,» sa Chiron. «Zevs har god grunn til sin mistanke. Kyklopenes smie ligger under havet, noe som gir Poseidon en viss innflytelse over skaperne av brorens lyn. Zevs tror at Poseidon har stjålet lynmalen, og at han i all hemmelighet får kyklopene til å produsere et arsenal av ulovlige kopier som kan brukes til å velte Zevs fra tronen. Det eneste Zevs ikke er sikker på, er hvilken helt Poseidon brukte til å stjele lynet. Nå har Poseidon åpenlyst erkjent at du er hans sønn. Du var i New York i vinterferien og kan lett ha sneket deg inn i Olympos. Zevs tror derfor han har funnet tyven.»

«Men jeg har aldri vært på Olympos! Zevs må være sprø!»

Chiron og Grover kikket nervøst opp på himmelen. Det virket ikke som om skyene kom til å dele seg og passere forbi oss, slik Grover hadde lovet. De drev rett over dalen vår og la seg over oss som et kistelokk.

«Eh, Percy …?» sa Grover. «Vi bruker ikke slike ord om Himmelens herre.»

«Muligens paranoid,» foreslo Chiron. «Men altså, Poseidon har forsøkt å styrte Zevs før. Jeg tror det var spørsmål trettiåtte i din avsluttende eksamen …» Han så på meg som om han faktisk forventet at jeg skulle huske spørsmål trettiåtte.

Hvordan kunne noen beskylde meg for å ha stjålet et gudevåpen? Jeg kunne ikke engang rappe et stykke pizza fra Gabes pokerlag uten å bli fersket. Chiron ventet på svar.

«Var det noe med et nett av gull?» gjettet jeg. «Poseidon og Hera og noen andre guder … de fanget Zevs og ville ikke slippe ham ut før han lovte å bli en bedre hersker, ikke sant?»

«Korrekt,» sa Chiron. «Og Zevs har aldri stolt på Poseidon etter det. Naturligvis nekter Poseidon for å ha stjålet lynmalen. Han ble fryktelig krenket av beskyldningen. De to har kranglet fram og tilbake i måneder og truet med krig. Og nå som du har dukket opp – er du den berømte dråpen som har fått begeret til å flyte over.»

«Men jeg er bare et barn!»

«Percy,» innskjøt Grover, «hvis du var Zevs og du allerede trodde at broren din hadde planer om å styrte deg, og broren din plutselig innrømmet at han hadde brutt den hellige eden han avla etter andre verdenskrig, at han var far til en ny, dødelig helt som kunne brukes som et våpen mot deg … Ville ikke det gitt deg en skrukk eller to i togaen?»

«Men jeg har ikke gjort noe! Poseidon – faren min – står vel ikke virkelig bak tyveriet av denne lynmalen?»

Chiron sukket. «De fleste observatører er enige om at tyveri ikke er Poseidons stil. Men Havguden er for stolt til å prøve å overbevise Zevs om det. Zevs har forlangt at Poseidon gir ham lynmalen tilbake innen sommersolverv. Det er tjueførste juni, det vil si om ti dager. Innen samme dato vil Poseidon ha en unnskyldning for å bli kalt en tyv. Jeg hadde håpet at saken kunne løses med diplomati, at Hera eller Demeter eller Hestia kunne snakke de to brødrene til fornuft. Men din ankomst har fått Zevs’ raseri til å flamme ytterligere opp. Nå nekter begge gudene å gi seg. Med mindre noen griper inn, med mindre lynmalen blir funnet og returnert til Zevs før sommersolverv, vil det bli krig. Og du vet vel hvordan en krig i full skala vil arte seg, Percy?»

«Ille?»

«Se for deg verden i kaos. Naturen i krig med seg selv. Olympiere som blir tvunget til å velge side mellom Zevs og Poseidon. Ødeleggelser. Blodbad. Millioner døde. Den vestlige sivilisasjon vil bli forvandlet til en slagmark så stor at den vil få trojanerkrigen til å framstå som en kamp med vannpistoler.»

«Ille,» gjentok jeg.

«Og du, Percy Jackson, vil være den første som får føle Zevs’ vrede.»

Det begynte å regne. Volleyballspillerne avbrøt kampen og stirret i lamslått taushet mot himmelen.

Jeg hadde brakt denne stormen til Halvblodsåsen. Zevs straffet hele leiren på grunn av meg. Det gjorde meg rasende.

«Så jeg er nødt til å finne det fordømte lynet,» sa jeg. «Og gi det tilbake til Zevs.»

«Hvilket fredstilbud kan være bedre,» sa Chiron, «enn å la Poseidons sønn gi Zevs hans eiendom tilbake?»

«Hvis Poseidon ikke har den, hvor er den da?»

«Jeg tror jeg vet det,» sa Chiron med et bistert uttrykk. «Det inngår i en spådom jeg fikk for mange år siden … ja, noe av det begynner å rime for meg nå. Men før jeg kan si noe mer, må du påta deg oppdraget offisielt. Du må søke råd hos Orakelet.»

«Hvorfor kan du ikke bare fortelle meg hvor lynet er?»

«For hvis jeg gjør det, vil du ikke våge å ta på deg oppdraget.»

Jeg svelget. «En god grunn.»

«Så du går altså med på det?»

Jeg kikket bort på Grover, som nikket oppmuntrende.

Lett nok for ham. Det var meg Zevs ønsket å ta livet av.

«Ålreit,» sa jeg. «Det er i hvert fall bedre enn å bli forvandlet til en delfin.»

«Da er det på tide at du konsulterer Orakelet,» sa Chiron. «Gå opp på loftet, Percy Jackson. Hvis du fortsatt er ved dine fulle fem når du kommer ned igjen, skal vi snakke mer.»

Fire trapper opp endte trappen under en grønn takluke.

Jeg trakk i snora. Luka svingte ned og falt skramlende på plass.

Den varme lufta ovenfra luktet mugg og råttent treverk og noe annet … en lukt jeg husket fra biologitimene. Reptiler. Lukten av slanger.

Jeg holdt pusten og klatret opp.

Loftet var fylt med gresk helteskrot: rustninger dekket av spindelvev, skjold som en gang i tiden hadde vært nye og skinnende, men som nå var flekkete av rust, gamle skipskister av lær dekket av klistremerker hvor det sto slikt som ITHAKA, KIRKES ØY og AMASONENES LAND. Et langt bord var fylt med glasskrukker med syltede ting – avkuttede, hårete klør, digre, gule øyne og diverse andre deler av monstre. Et støvete, utstoppet trofé på veggen så ut som et gigantisk slangehode, men hadde horn og et fullt sett med haitenner. På messingskiltet under sto det HYDRAHODE NR. 1, WOODSTOCK, N.Y., 1969.

Borte ved vinduet, på en trebent krakk, satt den mest grufulle suveniren av alle: en mumie. Ikke av den typen som er innsvøpt i tøy, men en kvinnekropp som var fullstendig inntørket. Hun var iført en solkjole i batikk, drøssevis av perlekjeder og et hårbånd over det lange, svarte håret. Huden i ansiktet var tynn og læraktig, og øynene var glassaktige, hvite sprekker, som om de virkelige øynene var blitt erstattet av klinkekuler. Hun hadde tydeligvis vært død i lang, lang tid.

Det gikk kaldt nedover ryggen på meg da jeg så på henne. Og det var før hun rettet ryggen og åpnet munnen. En grønn tåke strømmet ut av den og drev over gulvet i tykke tunger som hveste som tjue tusen slanger. Jeg snublet i mine egne bein da jeg prøvde å komme meg bort til luka i gulvet, men den lukket seg med et smell. Inne i hodet mitt hørte jeg en stemme som gled inn gjennom det ene øret og kveilet seg rundt i hjernen: Jeg er ånden fra Delphi og gir deg spådommene til Apollon, som drepte slangen Pyton. Kom nærmere, du som søker råd, og still ditt spørsmål.

Jeg hadde lyst til å si: Nei takk, jeg gikk inn feil dør, jeg bare lette etter toalettet. Men jeg tvang meg selv til å puste dypt inn.

Mumien var ikke levende. Hun var et eller annet slags grusomt medium for noe annet – makten som nå svirret rundt meg i den grønne tåka. Men hun føltes ikke ond, som min demoniske mattelærer frøken Dodds eller Minotauros. Hun minnet mer om de tre skjebnekvinnene jeg hadde sett sitte og strikke utenfor fruktboden ved motorveien: eldgamle, mektige og definitivt ikke menneskelige. Men ikke spesielt opptatt av å drepe meg.

Jeg tok mot til meg og spurte: «Hva er min skjebne?»

Tåken virvlet tettere og samlet seg rett foran meg og rundt bordet med de syltede monsterdelene. Plutselig satt det fire menn rundt bordet og spilte kort. Ansiktene deres ble tydeligere. Det var Stinkbomben Gabe og kompisene hans.

Jeg knyttet nevene, selv om jeg visste at dette pokerlaget ikke kunne være virkelig. Det var en illusjon, laget av tåke.

Gabe snudde seg mot meg og snakket med Orakelets hese stemme: Du skal dra vestover og møte guden som har snudd.

Kompisen hans på høyre side så opp og sa med samme stemme: Du skal finne det som ble stjålet, og bringe det trygt tilbake.

Fyren på venstre side hev inn to pokersjetonger og sa: Du vil bli sveket av en som kaller deg en venn.

Til slutt kom Eddie, vaktmesteren i blokka vår, med den verste spådommen av alle: Og til slutt vil du mislykkes i å redde det som betyr mest.

Skikkelsene begynte å gå i oppløsning. Først var jeg for sjokkert til å si noe, men da tåken trakk seg tilbake, kveilet seg sammen til en diger, grønn slange og buktet seg inn i munnen på mumien igjen, ropte jeg: «Vent! Hva mener dere? Hvilken venn? Hva er det jeg ikke vil klare å redde?»

Halen på slangen forsvant inn i mumiens munn. Hun lente seg inn mot veggen. Munnen lukket seg stramt, som om den ikke var blitt åpnet på hundre år. Loftet var stille og øde igjen, ikke annet enn et rom fylt av gamle minner.

Jeg fikk på følelsen at jeg kunne stå her til det grodde spindelvev på meg, og uten å få vite noe mer.

Audiensen min hos Orakelet var over.

«Nå?» spurte Chiron.

Jeg sank ned i stolen ved spillebordet. «Hun sa at jeg skulle finne det som ble stjålet.»

Grover bøyde seg forover og tygget opphisset på restene av en colaboks. «Så flott!»

«Kan du gjenta nøyaktig hva Orakelet sa?» spurte Chiron inntrengende. «Dette er viktig.»

Det prikket fortsatt i ørene mine etter slangestemmen. «Hun … sa at jeg skulle dra vestover og møte en gud som hadde snudd. Jeg skulle også finne det som ble stjålet, og bringe det trygt tilbake.»

«Jeg visste det,» sa Grover.

Chiron så likevel ikke fornøyd ut. «Noe mer?»

Hvilken venn kom til å svike meg? Jeg hadde ikke så mange venner at det gjorde noe.

Og den siste setningen – at jeg ville mislykkes i å redde det som betydde mest. Hva slags orakel ville sende meg ut på et oppdrag og si: Å, forresten, det kommer til å gå rett i dass.

Hvordan kunne jeg røpe det?

«Nei,» sa jeg. «Det var mer eller mindre alt.»

Han gransket ansiktet mitt. «Ja vel, Percy. Men du skal vite at Orakelets ord ofte har doble betydninger. Sannheten kommer ikke alltid for en dag før begivenhetene er over.»

Jeg fikk en følelse av at han visste at jeg holdt noe ubehagelig tilbake, og at han prøvde å trøste meg.

«OK,» sa jeg, ivrig etter å skifte tema. «Hvor skal jeg dra da? Hvem er denne guden i vest?»

«Tenk deg om, Percy,» sa Chiron. «Hvis Zevs og Poseidon svekker hverandre i en krig, hvem vil tjene på det?»

«En annen som har lyst til å overta?» gjettet jeg.

«Ja, nettopp. En som bærer nag, og som har vært misfornøyd med denne gjengen helt siden verden ble delt for evigheter siden, og med et kongedømme som vil vokse seg stort og mektig hvis millioner dør. En som hater de to brødrene sine for å ha tvunget ham til å avlegge en ed om ikke å få flere barn, en ed som begge nå har brutt.»

Jeg tenkte på drømmene mine, på den onde stemmen som hadde steget opp fra det underjordiske. «Hades.»

Chiron nikket. «De dødes herre er den eneste muligheten.»

En liten aluminiumsbit falt ut av Grovers munn. «Hei, vent litt. Hv… hva?»

«En furie kom for å ta Percy,» minnet Chiron ham om. «Hun spionerte på denne unge mannen til hun var sikker på hans identitet, så prøvde hun å drepe ham. Furier adlyder bare én herre: Hades.»

«Ja, men … men Hades hater alle helter,» protesterte Grover. «Særlig hvis han har fått vite at Percy er Poseidons sønn …»

«En helveteshund kom seg inn i skogen,» fortsatte Chiron. «De kan bare bli tilkalt fra Straffens marker, og den må ha vært tilkalt av noen inne i leiren. Hades må ha en spion her. Han må ha en mistanke om at Poseidon vil prøve å bruke Percy til å renvaske hans navn. Hades vil svært gjerne ta livet av denne unge halvblodsgutten før han påtar seg oppdraget.»

«Flott,» mumlet jeg. «Da er det to store guder som ønsker å drepe meg.»

«Men et oppdrag for å …» Grover svelget. «Jeg mener, kan ikke lynmalen befinne seg på et sted som … i Maine, for eksempel? Det er veldig fint i Maine på denne tiden av året.»

«Hades sendte en undersått for å stjele lynmalen,» sa Chiron bestemt. «Han gjemte den i underverdenen i visshet om at Zevs ville legge skylden på Poseidon. Jeg skal ikke påstå at jeg forstår motivene til de dødes herre fullt ut, eller hvorfor han har valgt dette tidspunktet for å starte en krig, men én ting er sikkert: Percy må dra til underverdenen, finne lynmalen og avsløre sannheten.»

En underlig ild brant i magen min. Det rare var at det ikke var frykt, men forventning. Et ønske om hevn. Hades hadde prøvd å drepe meg tre ganger hittil: med furien, med Minotauros og med helveteshunden. Det var hans skyld at mamma hadde forsvunnet i et lysglimt. Nå prøvde han å beskylde meg og faren min for et tyveri vi ikke hadde begått.

Jeg var klar til å møte ham.

Dessuten var moren min i underverdenen.

Ta deg sammen, sa den minste delen av hjernen min som fortsatt var mentalt frisk. Du er et barn. Hades er en gud.

Grover skalv. Han hadde begynt å spise spillkort som om de var potetgull.

Den stakkars fyren trengte å fullføre et oppdrag med meg slik at han kunne få søkerlisensen sin, hva nå enn det var, men hvordan kunne jeg be ham om å bli med på dette oppdraget, særlig etter at Orakelet hadde sagt at jeg ville mislykkes? Dette var selvmord.

«Hør her, hvis vi vet at det er Hades som står bak,» sa jeg til Chiron, «hvorfor kan vi ikke bare si det til de andre gudene? Zevs eller Poseidon kan vel dra ned i underverdenen og banke opp noen slemminger?»

«Mistanke og visshet er ikke det samme,» sa Chiron. «Og selv om de andre gudene mistenker Hades – noe jeg antar at Poseidon gjør – kan de ikke bringe lynet tilbake selv. Guder kan ikke krysse grensene til hverandres territorier hvis de ikke er invitert. Det er en annen eldgammel regel. Helter har derimot visse privilegier. De kan dra hvor de vil, og utfordre hvem de vil, så lenge de er modige og sterke nok til å gjøre det. Ingen gud kan holdes ansvarlig for en helts handlinger. Hvorfor tror du gudene alltid bruker mennesker til å gjøre ting for seg?»

«Du sier at jeg blir brukt.»

«Det jeg sier, er at det ikke er noen tilfeldighet at Poseidon har vedkjent seg deg akkurat nå. Det er et meget risikabelt spill, men han er i en desperat situasjon. Han trenger deg.»

Pappa trenger meg.

Følelsene rullet rundt i meg som glassbiter i et kaleidoskop. Jeg visste ikke om jeg skulle føle meg forbitret, takknemlig, lykkelig eller sint. Poseidon hadde latt som om jeg var luft i tolv år. Nå trengte han meg plutselig.

Jeg så på Chiron. «Du har visst at jeg var Poseidons sønn hele tiden, har du ikke?»

«Jeg har hatt mine mistanker. Som jeg sa … jeg har også snakket med Orakelet.»

Jeg fikk på følelsen at det var mye han ikke fortalte meg om spådommen sin, men fant ut at jeg ikke kunne bekymre meg om det akkurat nå. Tross alt holdt jeg også tilbake et og annet.

«La meg bare få dette klart for meg,» sa jeg. «Jeg skal altså dra til underverdenen og utfordre de dødes herre.»

«Korrekt,» sa Chiron.

«Finne det mektigste våpenet i universet.»

«Korrekt.»

«Og bringe det tilbake til Olympos før sommersolverv, som er om ti dager.»

«Det stemmer.»

Jeg så på Grover, som stappet i seg hjerteresset.

«Nevnte jeg at det er veldig fint i Maine på denne årstiden?» spurte han matt.

«Du behøver ikke bli med,» sa jeg til ham. «Jeg kan ikke kreve det av deg.»

«Å …» Han flyttet nervøst på hovene. «Nei … det er bare det at satyrer og underjordiske steder … tja …»

Han pustet dypt inn, så reiste han seg og børstet biter av spillkort og aluminium av T-skjorta. «Du reddet livet mitt, Percy. Hvis … hvis du virkelig mener at du vil ha meg med, skal jeg ikke svikte deg.»

Jeg følte meg så lettet at jeg hadde lyst til å gråte, selv om det ikke ville vært spesielt heroisk. Grover var den eneste vennen jeg hadde hatt i mer enn bare noen måneder. Jeg var ikke sikker på hva en satyr hadde å stille opp med mot dødsrikets krefter, men det føltes godt å vite at han ville bli med.

«Supert, G-man.» Jeg snudde meg mot Chiron. «Men hvor skal vi dra? Orakelet sa bare at vi skulle dra vestover.»

«Inngangen til underverdenen er alltid i vest. Den flytter seg fra tidsalder til tidsalder, akkurat som Olympos. Akkurat nå er den naturligvis i Amerika.»

«Hvor da?»

Chiron så overrasket ut. «Jeg trodde det var helt opplagt. Inngangen til underverdenen ligger i Los Angeles.»

«Å,» sa jeg. «Selvfølgelig. Så vi tar bare et fly …»

«Nei!» hylte Grover. «Percy, hva er det du tenker på? Har du flydd noen gang?»

Jeg ristet på hodet og følte meg litt flau. Mamma hadde aldri reist noen steder med meg med fly. Hun sa bestandig at vi ikke hadde råd. Dessuten hadde foreldrene hennes omkommet i en flyulykke.

«Tenk, Percy,» sa Chiron. «Du er sønn av Havguden. Din fars bitreste rival er Zevs, Himmelens herre. Din mor visste bedre enn å ta deg med om bord i et fly. Da ville du ha vært i Zevs’ domene og ville aldri kommet ned igjen i live.»

Over oss lynte det. Tordenen buldret.

«Greit,» sa jeg, fast bestemt på ikke å se på stormen. «Da reiser jeg altså langs bakken.»

«Det stemmer,» sa Chiron. «Du kan ta med deg to ledsagere. Grover er den ene. Den andre har allerede meldt seg frivillig, hvis du vil ta imot hennes hjelp.»

«Jøss,» sa jeg og lot som om jeg var overrasket. «Hvem andre er dum nok til å melde seg frivillig til et oppdrag som dette?»

Lufta begynte å skimre bak Chiron.

Annabeth kom til syne og stakk Yankees-capsen sin i baklomma.

«Jeg har ventet lenge på et oppdrag, Tarehjerne,» sa hun. «Athene er ikke akkurat noen stor fan av Poseidon, men hvis du har tenkt å redde verden, er jeg den som er best egnet til å hindre deg i å kludre det til.»

«Når du sier det, så,» sa jeg. «Jeg regner med at du har en plan, Superhjerne?»

Hun ble rød i kinnene. «Vil du ha hjelp av meg, eller vil du ikke?»

Sannheten var at jeg trengte all hjelp jeg kunne få.

«En trio,» sa jeg. «Dødsbra.»

«Utmerket,» sa Chiron. «I ettermiddag kan vi ta dere med til bussterminalen på Manhattan. Deretter har dere bare dere selv å stole på.»

Flere lyn flerret over himmelen, og regnet fosset ned over engene som aldri hadde opplevd uvær før.

«Det er ingen tid å miste,» sa Chiron. «Jeg synes dere skal gå og pakke.»

10

JEG ØDELEGGER EN HELT UTMERKET BUSS

Det tok meg ikke lang tid å pakke. Jeg bestemte meg for å la Minotauros-hornet ligge igjen i hytta, og da hadde jeg bare et ekstra klesskift og en tannbørste å stappe nedi ryggsekken Grover hadde funnet til meg.

Leirbutikken lånte meg hundre dollar i de dødeliges penger og tjue gulldrakmer. Disse myntene var like store som kjeks og hadde bilder av forskjellige greske guder på den ene siden og Empire State Building på den andre. De gamle greske drakmene i de dødeliges verden hadde vært av sølv, fortalte Chiron oss, men olympiere brukte aldri annet enn rent gull. Han sa at myntene kunne komme til nytte ved handel mellom ikke-dødelige – hva nå enn det måtte bety. Han ga Annabeth og meg hver vår termos med nektar og en lynlåspose full av ambrosiabriketter, som bare skulle brukes hvis vi kom alvorlig til skade. Det var utmerket mat, minnet Chiron oss om. Den ville kurere oss for nesten enhver skade, men den var dødelig for alminnelige mennesker. For mye av den ville gi en halvblods svært høy feber. En overdose ville føre til at vi rett og slett brant opp.

Annabeth hadde med seg den magiske Yankees-capsen sin, som hun fortalte meg var en tolvårspresang fra moren. Hun bar på en bok om berømt klassisk arkitektur, skrevet på gammelgresk, som hun kunne lese i når hun kjedet seg, og en lang bronsekniv som hun gjemte i skjorteermet. Jeg var sikker på at kniven ville sørge for at vi ble arrestert så snart vi gikk gjennom en metalldetektor.

Grover gikk med bukser og de falske beina for å bli tatt for et menneske. Han hadde på seg en grønn lue i rastastil, for når det regnet, ble det krøllete håret hans flatt, og da kunne man se hornene hans. Den knalloransje ryggsekken var full av skrapmetall og epler han kunne knaske på. I lomma hadde han en panfløyte som geitepappa hadde skåret ut til ham, selv om han bare kunne to melodier: Mozarts pianokonsert nummer 12 og Hilary Duffs «So Yesterday», og begge hørtes temmelig fæle ut på panfløyte.

Vi vinket farvel til de andre leirdeltakerne, tok en siste kikk på jordbæråkrene, havet og det store huset, så gikk vi opp Halvblodsåsen til det høye furutreet som en gang i tiden hadde vært Thalia, Zevs’ datter.

Chiron ventet på oss i rullestolen. Ved siden av ham sto surfertypen jeg hadde sett da jeg lå på sykestua. Ifølge Grover var han leirens sikkerhetssjef. Grunnen til at han hadde øyne over hele kroppen, var visstnok for at ingen skulle kunne overraske ham. Men i dag gikk han i sjåføruniform, så jeg kunne bare se de ekstra gluggene på hendene, i ansiktet og i nakken.

«Dette er Argus,» sa Chiron. «Han skal kjøre dere inn til byen og, eh, holde et øye med saker og ting.»

Jeg hørte fottrinn bak oss.

Luke kom løpende opp bakken med et par joggesko i hendene.

«Hei!» peste han. «Fint at jeg rakk det.»

Annabeth rødmet, slik hun alltid gjorde når Luke var i nærheten.

«Jeg ville bare ønske deg lykke til,» sa Luke til meg. «Og jeg tenkte at … eh, du kanskje kan ha bruk for disse.»

Han rakte meg joggeskoene, som så helt normale ut. De luktet til og med ganske normalt.

Luke sa: «Maia!»

Hvite fuglevinger vokste ut av hælene og gjorde meg så forskrekket at jeg slapp dem. Skoene flakset rundt på bakken til vingene brettet seg sammen og forsvant.

«Utrolig!» sa Grover.

Luke smilte. «Disse var veldig nyttige for meg da jeg var ute på oppdraget mitt. Det var en gave fra pappa. Men jeg bruker dem naturligvis ikke så ofte nå for tiden …» Han fikk et sørgmodig uttrykk i ansiktet.

Jeg visste ikke hva jeg skulle si. Det var kult nok i seg selv at Luke hadde kommet for å si farvel. Jeg hadde vært redd for at han kanskje ikke likte all oppmerksomheten jeg hadde fått de siste dagene. Men så ga han meg til og med en magisk gave … Det fikk meg til å rødme nesten like kraftig som Annabeth.

«Jøss,» sa jeg. «Takk skal du ha.»

«Hør her, Percy …» Luke virket ille til mote. «Du bærer manges håp på skuldrene dine. Så bare … drep noen monstre for meg, greit?»

Vi tok hverandre i hånda. Luke klappet Grover på hodet mellom hornene og ga en avskjedsklem til Annabeth, som så ut som om hun skulle svime av.

Da Luke hadde gått, sa jeg til henne: «Du hyperventilerer.»

«Det gjør jeg ikke.»

«Du lot ham fange flagget i stedet for deg, ikke sant?»

«Åh … hvorfor skulle jeg ha lyst til å dra noen steder sammen med deg, Percy?»

Hun trampet ned den andre siden av åsen, hvor en hvit SUV sto og ventet på oss i veikanten. Argus fulgte etter og ringlet med nøklene.

Jeg plukket opp vingeskoene og fikk plutselig en vond følelse. Jeg så på Chiron. «Jeg kan vel ikke bruke disse?»

Han ristet på hodet. «Luke mente det godt, Percy. Men å fly opp i lufta … det vil ikke være klokt av deg.»

Jeg nikket skuffet, men så fikk jeg en idé. «Hei, Grover. Har du lyst på noe magisk?»

Øynene hans lyste opp. «Jeg?»

Kort tid etter hadde vi snørt joggeskoene på de falske føttene hans, og verdens første flygende geit var klar for takeoff.

«Maia!» ropte han.

Han kom seg greit opp fra bakken, men så falt han sidelengs slik at ryggsekken slepte gjennom gresset. Vingeskoene spratt opp og ned som bitte små rodeookser.

«Øvelse!» ropte Chiron etter ham. «Du trenger bare øvelse!»

«Aaaa!» Grover fortsatte å fly sidelengs ned skråningen som en forvirret gressklipper med kurs mot bilen.

Før jeg rakk å følge etter, grep Chiron meg i armen. «Jeg skulle ha trent deg bedre, Percy,» sa han. «Hvis jeg bare hadde hatt mer tid. Herkules, Jason … de var alle bedre trent.»

«Det er greit. Jeg skulle bare ønske …»

Jeg tidde, for jeg ville ikke høres ut som en sutrende unge. Jeg skulle ønske at faren min hadde gitt meg en kul magisk gjenstand som kunne hjelpe meg under oppdraget, noe like bra som Lukes vingesko eller Annabeths usynlighetscaps.

«Hva er det jeg tenker på,» utbrøt Chiron. «Jeg kan ikke la deg dra uten denne.»

Han dro en penn opp av jakkelomma og rakte den til meg. Det var en helt alminnelig engangskulepenn med svart blekk og hette. Den så ut som om den hadde kostet et par kroner.

«Jøss,» sa jeg. «Takk.»

«Percy, det er en gave fra din far. Jeg har oppbevart den i årevis uten å vite at det var deg jeg ventet på. Men spådommen står klart for meg nå. Du er den utvalgte.»

Jeg husket utflukten til Metropolitan-museet, da jeg hadde forvandlet frøken Dodds til støv. Chiron hadde kastet en penn til meg som forvandlet seg til et sverd. Kunne dette være …

Jeg tok av hetten, og pennen vokste seg lengre og tyngre i hånda mi. Et halvt sekund senere holdt jeg et glitrende bronsesverd med tveegget blad, lærskjefte og et flatt tverrstykke besatt med gullnagler. Det var det første våpenet som faktisk føltes riktig i hånda mi.

«Sverdet har en lang og tragisk historie som vi ikke trenger å gå nærmere inn på,» sa Chiron. «Dets navn er Anaklusmos.»

«Tverrstrøm,» oversatte jeg, forbauset over at jeg forsto det gammelgreske ordet umiddelbart.

«Bruk det kun i nødsfall,» sa Chiron, «og bare mot monstre. Ingen helt bør skade dødelige – hvis det ikke er absolutt nødvendig, naturligvis – men dette sverdet vil uansett ikke skade dem.»

Jeg stirret på det skremmende skarpe bladet. «Hva mener du med at det ikke vil skade dødelige? Hvordan er det mulig?»

«Sverdet er av overjordisk bronse. Smidd av Kyklopene, herdet i hjertet av vulkanen Etna og avkjølt i elva Lethe. Det er dødelig for monstre og for enhver skapning fra underverdenen, forutsatt at de ikke dreper deg først. Men bladet vil gå tvers gjennom dødelige som en illusjon. De er rett og slett ikke viktige nok til at bladet vil drepe dem. Og jeg bør advare deg: Som halvgud kan du bli drept både av overjordiske våpen og normale våpen. Du er dobbelt sårbar.»

«Godt å vite.»

«Sett nå hetten tilbake på pennen.»

Jeg berørte sverdspissen med pennehetten, og med det samme krympet Anaklusmos og ble til en kulepenn igjen. Jeg stakk den i lomma og følte meg litt nervøs, fordi jeg var beryktet for å miste penner på skolen.

«Det kan du ikke,» sa Chiron.

«Kan ikke hva?»

«Miste pennen,» sa han. «Den er magisk. Den vil alltid dukke opp i lommen din igjen. Prøv.»

Jeg var litt usikker, men jeg kastet pennen så langt jeg kunne ned skråningen og så den forsvinne i gresset.

«Det kan ta en liten stund,» sa Chiron. «Nå kan du sjekke lommen din.»

Ganske riktig, der var pennen.

«Jøss, dette er utrolig kult,» sa jeg. «Men hva om en dødelig ser meg trekke et sverd?»

Chiron smilte. «Tåke er en kraftfull ting, Percy.»

«Tåke?»

«Ja. Les Iliaden. Den er full av henvisninger til tåke. Hver gang guddommelige eller monstrøse elementer blander seg med de dødeliges verden, skaper de en tåke som tilslører menneskenes syn. Du vil se alt akkurat som det er, siden du er halvblods, men mennesker vil tolke det som skjer helt annerledes. Det er egentlig utrolig hvor langt mennesker er villig til å gå for å få hendelser til å passe inn i deres versjon av virkeligheten.»

Jeg stakk Anaklusmos tilbake i lomma.

For første gang virket oppdraget reelt. Jeg var faktisk i ferd med å forlate Halvblodsåsen. Jeg skulle dra vestover uten at noen voksne passet på meg, uten noen reserveplan, til og med uten mobiltelefon. (Chiron sa at mobiltelefoner var lette å spore for monstre – hvis vi brukte en, ville det være verre enn å sende opp en nødrakett.) Jeg hadde ikke noe kraftigere våpen enn et sverd til å nedkjempe monstre og komme meg til Dødsriket med.

«Chiron …» sa jeg. «Når du sier at gudene er udødelige … jeg mener, det fantes en tid før dem, ikke sant?»

«Fire tidsaldre før dem, faktisk. Titanenes periode var Den fjerde tidsalder, av og til kalt Gullalderen, noe som opplagt er en misvisende betegnelse. Vår tid, med den vestlige sivilisasjon og Zevs’ herredømme, er Den femte tidsalder.»

«Hvordan var det da … før gudene?»

Chiron spisset leppene. «Selv jeg er ikke gammel nok til å huske det, barn, men jeg vet at det var en tid med mørke og villskap for de dødelige. Kronos, titanenes herre, kalte sin regjeringstid Gullalderen fordi menneskene levde i uskyld, blottet for all kunnskap. Men det var bare propaganda. Titanenes konge brydde seg overhodet ikke om dem, annet enn som appetittvekkere eller billig underholdning. Det var først i Zevs’ tidlige regjeringstid, da den gode titanen Prometheus brakte ilden til menneskeheten, at din rase begynte å gjøre framskritt, og selv den gang ble Prometheus sett på som en radikal tenker. Zevs straffet ham hardt, som du kanskje husker. Naturligvis forsonet gudene seg med menneskene etter hvert, og den vestlige sivilisasjon ble født.»

«Men gudene kan vel ikke dø nå? Jeg mener, så lenge den vestlige sivilisasjon er i live, er de også i live. Så … selv om jeg skulle mislykkes, kan det ikke skje noe så galt at alt går i vasken, eller hva?»

Chiron sendte meg et melankolsk smil. «Ingen vet hvor lenge Vestens tidsalder vil vare, Percy. Gudene er riktignok udødelige, men det var titanene også. De eksisterer fortsatt, innelåst i sine forskjellige fengsler, og er tvunget til å holde ut uendelig smerte og straff. Kreftene deres er redusert, men de er stadig i aller høyeste grad levende. Måtte skjebnen forby at gudene noen gang skal måtte oppleve en slik dommedag, eller at vi noen gang blir nødt til å vende tilbake til fortidens mørke og kaos. Alt vi kan gjøre, barn, er å følge vår skjebne.»

«Vår skjebne … forutsatt at vi vet hva den er.»

«Slapp av,» sa Chiron. «Hold hodet klart. Og husk at du kanskje snart kommer til å avverge den største krigen i menneskehetens historie.»

«Ta det med ro,» sa jeg. «Jeg er fullstendig avslappet.»

Da vi kom til foten av åsen, så jeg meg tilbake. Under furutreet som en gang var Thalia, Zevs’ datter, sto Chiron nå som fullt utsprunget hestemann og hevet buen høyt til hilsen. Et helt typisk sommerleirfarvel fra en ganske alminnelig kentaur.

Argus kjørte oss ut av landsbygda og inn i den vestlige delen av Long Island. Det føltes underlig å være ute på en motorvei igjen, med Annabeth og Grover sittende ved siden av meg som om vi var helt normale reisekamerater. Etter to uker i Halvblodsleiren virket den virkelige verden nå som en fantasi. Jeg tok meg i å stirre på hver eneste McDonald’s, hvert eneste barn i baksetet på foreldrenes bil, hver eneste reklameplakat og hvert eneste kjøpesenter.

«Så langt har jo alt gått bra,» sa jeg til Annabeth. «Halvannen mil uten et eneste monster.»

Hun så irritert på meg. «Det bringer ulykke å snakke på den måten, Tarehjerne.»

«Kan du ikke si meg en gang til … hvorfor hater du meg sånn?»

«Jeg hater deg ikke.»

«Du lurer ikke meg.»

Hun brettet usynlighetscapsen i hendene. «Hør her … det er ikke meningen at vi to skal være venner, skjønner du? Foreldrene våre er bitre fiender.»

«Hvorfor det?»

Hun sukket. «Hvor mange grunner vil du ha? En gang overrasket mamma Poseidon med kjæresten hans i Athenes tempel, noe som er ytterst respektløst. En annen gang konkurrerte Athene og Poseidon om å bli byen Atens guddommelige beskytter. Faren din skapte en eller annen idiotisk saltvannskilde som gave. Moren min skapte oliventreet. Innbyggerne så at hennes gave var bedre, så de oppkalte byen etter henne.»

«De må ha vært utrolig glad i oliven.»

«Åh, glem det.»

«Hvis hun hadde oppfunnet pizzaen – da kunne jeg ha forstått det.»

«Glem det, sa jeg!»

I forsetet satt Argus og smilte. Han sa ingenting, men det ene blå øyet bak i nakken hans blunket til meg.

Trafikken forsinket oss i Queens. Da vi kom inn på Manhattan, var sola i ferd med å gå ned, og det begynte å regne.

Argus slapp oss av på Greyhound-stasjonen på Upper East Side, ikke langt fra leiligheten til mamma og Gabe. På en postkasse hang en klissvåt plakat med bilde av meg på: HAR DU SETT DENNE GUTTEN?

Jeg rev den vekk før Annabeth og Grover oppdaget den.

Argus løftet ut sekkene våre fra bagasjerommet, forsikret seg om at vi hadde billettene, og kjørte sin vei. Øyet på håndbaken hans åpnet seg for et siste blikk idet han svingte ut av parkeringsplassen.

Jeg tenkte på hvor nær jeg var den gamle leiligheten min. Vanligvis ville mamma være hjemme fra godtebutikken nå. Stinkbomben Gabe satt antagelig der oppe og spilte poker, uten å savne henne engang.

Grover slengte ryggsekken over skulderen. Han stirret bortover gata i den retningen jeg så. «Vil du vite hvorfor hun giftet seg med ham, Percy?»

Jeg stirret på ham. «Leste du tankene mine eller noe?»

«Bare følelsene dine.» Han trakk på skuldrene. «Jeg har kanskje glemt å fortelle deg at satyrer er i stand til det. Du tenkte på moren og stefaren din, ikke sant?»

Jeg nikket og lurte på hva mer Grover kunne ha glemt å fortelle meg.

«Moren din giftet seg med Gabe på grunn av deg,» sa Grover. «Du kaller ham Stinkbomben, men du aner ikke. Den fyren har en aura som … Æsj. Jeg kjenner lukten av ham helt herfra. Jeg lukter spor av ham på deg, og du har ikke vært i nærheten av ham på to uker.»

«Takk,» sa jeg. «Hvor er nærmeste dusj?»

«Du burde være takknemlig, Percy. Stefaren din lukter så motbydelig at han kan skjule enhver halvguds nærvær. Med det samme jeg kjente stanken i Camaroen, skjønte jeg det: Gabe har dekket over lukten din i årevis. Hvis du ikke hadde bodd hos ham hver sommer, ville du antagelig vært funnet av monstre for lenge siden. Moren din har bodd sammen med ham for å beskytte deg. Hun var en smart dame. Hun må ha elsket deg høyt for å holde ut med den fyren – hvis det kan være noen trøst.»

Det var det ikke, men jeg tvang meg til ikke å vise det. Jeg kommer til å se henne igjen, tenkte jeg. Hun er ikke borte for godt.

Jeg lurte på om Grover fortsatt kunne lese følelsene mine, til tross for at de var et eneste kaos. Jeg var glad for at han og Annabeth var sammen med meg, men jeg hadde dårlig samvittighet fordi jeg ikke hadde vært ærlig mot dem. Jeg hadde ikke fortalt dem den virkelige grunnen til at jeg sa ja til dette oppdraget.

Sannheten var at jeg ga blaffen i å finne Zevs’ lynmal eller redde verden, eller til og med å hjelpe faren min ut av knipa. Jo mer jeg tenkte på det, desto mer hatet jeg Poseidon for at han aldri hadde besøkt meg, aldri hadde hjulpet mamma, ikke engang hadde sendt en eneste bidragssjekk. Han hadde bare erklært meg som sønnen sin fordi han trengte meg til en jobb.

Alt jeg brydde meg om, var mamma. Hades hadde tatt henne urettmessig fra meg, og Hades skulle få lov til å gi henne tilbake.

Du vil bli sveket av en som kaller deg en venn, hadde Orakelet hvisket inn i tankene mine. Du vil mislykkes i å redde det som betyr mest.

Hold kjeft, sa jeg til det.

Regnet pøste fortsatt ned.

Vi ble rastløse mens vi sto og ventet på bussen, og bestemte oss for å trikse litt med et av Grovers epler. Annabeth var utrolig. Hun kunne holde eplet i lufta med knærne, albuene, skuldrene, hva som helst. Jeg var ikke så verst selv heller.

Leken tok slutt da jeg kastet eplet mot Grover og det kom for nær munnen hans. I ett mega geiteslafs forsvant «trikseballen» vår – med kjerne, stilk og det hele.

Grover rødmet. Han prøvde å unnskylde seg, men Annabeth og jeg holdt på å le oss i hjel.

Endelig kom bussen. Mens vi sto i kø for å gå om bord, begynte Grover å se seg omkring og snuse i lufta som om han kjente lukten av yndlingsmaten fra skolekantinen – enchiladas.

«Hva er det?» spurte jeg.

«Jeg vet ikke,» sa han anspent. «Kanskje ikke noe som helst.»

Men jeg kunne tydelig merke at det var noe, og begynte å se meg over skulderen, jeg også.

Da vi omsider kom om bord og fant plassene våre bakerst i bussen, følte jeg meg lettet. Vi stuet ryggsekkene inn på bagasjehylla. Annabeth satt og klasket Yankees-capsen nervøst mot låret.

Idet den siste passasjeren gikk på, grep Annabeth meg hardt rundt kneet. «Percy.»

En gammel dame hadde nettopp gått om bord i bussen. Hun gikk med en skrukkete fløyelskjole, kniplingshansker og en formløs, oransje strikkelue som la ansiktet hennes i skygge, og hun bar på en stor, paisleymønstret veske. Da hun løftet hodet, glitret det i de svarte øynene, og hjertet mitt hoppet over et slag.

Det var frøken Dodds. Eldre og med flere rynker, men det var definitivt det samme ondskapsfulle ansiktet.

Jeg akte meg ned i setet.

Bak henne kom ytterligere to gamle damer: en i en grønn hatt og en i en lilla. Ellers så de nøyaktig ut som frøken Dodds – med de samme knudrete hendene, de samme mønstrete veskene og de samme skrukkete fløyelskjolene. En trippeldose demoniske bestemødre.

De satte seg på første rad, rett bak sjåføren. De to ved midtgangen la beina i kors, slik at de dannet en X mellom setene. Det var ikke påfallende på noen måte, men ga likevel klar beskjed: ingen går av.

Bussen svingte ut fra terminalen, og vi kjørte gjennom de regnvåte gatene på Manhattan. «Hun var ikke død lenge,» sa jeg og prøvde å holde stemmen stø. «Jeg syntes du sa at man kunne fordrive dem på livstid.»

«Jeg sa hvis du var heldig,» sa Annabeth. «Det var du åpenbart ikke.»

«Alle tre,» klynket Grover. «Di immortales!»

«Det går bra,» sa Annabeth som opplagt tenkte så det knaket. «Furiene. De tre verste monstrene fra underverdenen. Ikke noe problem. Ikke noe problem. Vi sniker oss bare ut gjennom vinduet.»

«De kan ikke åpnes,» stønnet Grover.

«En bakdør?» foreslo hun.

Det var ingen. Selv om det hadde vært det, ville det ikke ha hjulpet. Vi var allerede på Ninth Avenue med stø kurs for Lincoln-tunnelen.

«De kommer ikke til å angripe oss med så mange vitner til stede,» sa jeg. «Vil de vel?»

«Dødelige har ikke skarpe øyne,» minnet Annabeth meg om. «Hjernen deres kan bare registrere det de ser gjennom tåken.»

«Men de kommer vel til å se tre gamle damer som tar livet av oss?»

Hun tenkte på det. «Vanskelig å si. Men vi kan ikke basere oss på hjelp fra dødelige. Kanskje det er en nødutgang i taket?»

Vi kjørte inn i Lincoln-tunnelen, og det ble mørkt i bussen, bortsett fra nødlysene langs midtgangen. Uten lyden av regnet var det skummelt stille.

Frøken Dodds reiste seg. Med tonløs stemme forkynte hun til hele bussen: «Jeg må på toalettet.»

«Jeg også,» sa den andre søsteren.

«Jeg også,» sa den tredje søsteren.

Alle begynte å gå gjennom midtgangen.

«Jeg har det,» sa Annabeth. «Percy, ta capsen min.»

«Hva?»

«Det er deg de er ute etter. Gjør deg usynlig og gå bortover midtgangen. La dem passere deg. Kanskje du kan komme deg helt forrest og slippe unna.»

«Men dere da …»

«Det er en liten sjanse for at de ikke vil legge merke til oss,» sa Annabeth. «Du er sønn av en av de tre store. Lukten din er kanskje overveldende.»

«Jeg kan ikke bare gå fra dere.»

«Ikke vær redd for oss,» sa Grover. «Gå!»

Hendene mine skalv. Jeg følte meg som en feiging, men jeg tok Yankees-capsen og satte den på hodet.

Da jeg kikket ned, var ikke kroppen min der lenger.

Jeg begynte å liste meg gjennom midtgangen. Jeg klarte å passere ti rader før jeg dukket ned i et ledig sete akkurat idet furiene gikk forbi.

Frøken Dodds stanset, snuste ut i lufta og så rett på meg. Hjertet mitt hamret.

Men det virket ikke som om hun så noe. Hun og søstrene fortsatte videre.

Jeg var fri. Jeg gikk foran i bussen. Vi var nesten gjennom tunnelen nå. Men idet jeg skulle til å trykke på nødstoppknappen, hørte jeg noen grusomme skrik fra bakerst i bussen.

De gamle damene var ikke gamle damer lenger. Ansiktene var fortsatt de samme – de kunne antagelig ikke bli styggere – men kroppene deres var forvandlet til læraktige heksekropper med flaggermusvinger og klør og føtter som urtidsmonstre. Håndveskene deres var blitt til pisker.

Furiene omringet Grover og Annabeth. De svingte med piskene og hveste: «Hvor er den? Hvor?»

De andre menneskene på bussen skrek og krøp sammen i setene. De så noe, ingen tvil om det.

«Han er ikke her!» ropte Annabeth. «Han har gått!»

Furiene løftet piskene.

Annabeth trakk bronsekniven. Grover grep en hermetikkboks fra sekken sin og gjorde seg klar til å kaste den.

Det neste jeg gjorde, var så impulsivt og farlig at jeg burde ha fått diplom som årets ADHD-kasus.

Bussjåføren forsøkte å se hva som skjedde i bakspeilet, og var distrahert.

Fortsatt usynlig grep jeg rattet fra ham og vrengte det mot venstre. Alle hylte da de ble slengt mot høyre, og jeg hørte det jeg håpet var lyden av tre furier som klasket mot vinduene.

«Hei!» brølte sjåføren. «Hei … hjelp!»

Vi sloss om rattet. Bussen slo mot siden av tunnelen med en skrapende, metallisk lyd og sendte en skur av gnister en kilometer bak oss.

Vi skjente ut av Lincoln-tunnelen og ut i øsregnet igjen, mens mennesker og monstre ble slengt omkring i bussen og biler pløyd til side som bowlingkjegler.

På en eller annen måte fant sjåføren en avkjørsel. Vi suste ut fra motorveien, forbi fem–seks trafikklys og braste til slutt inn på en av de typiske landeveiene i New Jersey hvor det er vanskelig å tro at det kan være så øde tvers over elva for New York.

En ny flott idé: Jeg dro i nødbremsen.

Det hvinte i dekkene på bussen, som snurret rundt på den våte asfalten og kræsjet inn i en treklynge. Nødlysene ble slått på. Døra sprang opp. Bussjåføren var førstemann ut, og passasjerene hylte mens de trampet etter ham. Jeg satte meg i førersetet og lot dem passere.

Furiene gjenvant balansen. De pisket løs på Annabeth mens hun viftet med kniven og brølte på gammelgresk at de skulle ha seg unna. Grover kastet hermetikkbokser etter dem.

Jeg så på den åpne døra. Ingen kunne hindre meg i å stikke av, men jeg kunne ikke la vennene mine i stikken. Jeg tok av meg usynlighetscapsen. «Hei!»

Furiene snudde seg og blottet de gule hoggtennene, og utgangen virket plutselig som en super idé. Frøken Dodds gikk med lange skritt gjennom midtgangen, akkurat som hun pleide å gjøre på skolen når hun skulle gi meg tilbake en matteprøve som sto til stryk. Hver gang hun slo med pisken, danset røde flammer over det ru læret.

De to stygge søstrene hoppet opp på toppen av setene på hver side av henne og kravlet mot meg som digre, ekle firfisler.

«Perseus Jackson,» sa frøken Dodds med en aksent som definitivt stammet fra et sørligere sted enn Georgia. «Du har krenket gudene. Du skal dø.»

«Jeg likte deg bedre som mattelærer,» sa jeg.

Hun knurret.

Annabeth og Grover snek seg forsiktig opp bak ryggen på furiene og lette etter en åpning.

Jeg tok kulepennen opp av lomma og rev av hetten. Anaklusmos strakte seg ut og ble et glitrende, tveegget sverd.

Furiene nølte.

Frøken Dodds hadde følt Anaklusmos’ kraft før. Det var tydelig at hun ikke var glad for å se det igjen.

«Overgi deg nå,» hveste hun. «Så vil du slippe å lide den evige pine.»

«Godt forsøk,» sa jeg.

«Percy, se opp!» ropte Annabeth.

Frøken Dodds slo pisken rundt sverdhånda mi mens furiene på hver side kastet seg mot meg.

Hånda føltes som om den var surret inn i smeltet bly, men jeg klarte å holde fast på Anaklusmos. Jeg stakk furien til venstre med tverrstykket og sendte henne tumlende tilbake i et sete. Så snudde jeg meg og svingte sverdet mot furien til høyre. Straks bladet traff halsen hennes, skrek hun og eksploderte i en støvsky. Annabeth tok frøken Dodds i et brytergrep og rykket henne bakover mens Grover rev pisken ut av hendene hennes.

«Au!» brølte han. «Au! Varmt! Varmt!»

Furien jeg hadde truffet med tverrstykket kom mot meg igjen med klørne parat, men jeg svingte Anaklusmos, og hun sprakk som en ballong.

Frøken Dodds prøvde å få Annabeth av ryggen sin. Hun sparket, klorte og bet, men Annabeth holdt henne fast mens Grover bandt frøken Dodds’ bein med hennes egen pisk. Til slutt dyttet de henne bakover inn i midtgangen. Frøken Dodds prøvde å reise seg, men hun hadde ikke plass til å flakse med flaggermusvingene, så hun falt tilbake hver gang.

«Zevs vil tilintetgjøre deg!» freste hun. «Hades vil ta sjelen din!»

«Braccas meas vescimini!» brølte jeg.

Jeg var ikke sikker på hvor latinen kom fra. Jeg tror det betydde: «Spis trusene mine!»

Torden ristet bussen. Håret reiste seg i nakken min.

«Kom dere ut!» hylte Annabeth. «Nå!» Jeg trengte ingen flere oppfordringer.

Vi styrtet ut og fant de andre passasjerene vandrende rundt i ørska, mens de kranglet med sjåføren eller løp rundt i ring og ropte: «Vi kommer til å dø!» En turist i Hawaii-skjorte tok et bilde av meg før jeg rakk å sette hetten på sverdet.

«Sekkene våre!» sa Grover. «Vi glemte …»

BOOOOOM!

Vinduene i bussen eksploderte, og passasjerene løp i dekning. Et lyn hadde flerret opp et digert hull i taket, men et rasende hyl innenfra fortalte meg at frøken Dodds ennå ikke var død.

«Løp!» sa Annabeth. «Hun tilkaller forsterkninger! Vi er nødt til å komme oss vekk herfra!»

Vi la på sprang inn i skogen mens regnet pøste ned, med bussen brennende bak oss og ingenting annet enn mørke foran oss.

11

VI BESØKER ET HAGENISSEMARKED

På en måte er det godt å vite at det finnes greske guder der ute et sted, for da har man noen å skylde på hvis ting går galt. Når man for eksempel løper vekk fra en buss som nettopp er blitt angrepet av monsterhekser og sprengt i filler av lyn, og det striregner på toppen av det hele, vil de fleste tro at de bare har hatt skikkelig uflaks. Når man er halvblods, forstår man at en eller annen guddommelig kraft virkelig prøver å spolere dagen for deg.

Så der var vi, Annabeth og Grover og jeg, på vei gjennom skogen mot elvebredden på New Jersey-siden. Lysene fra New York City fikk himmelen til å gløde gult bak oss, mens lukten av Hudson-elva rev i nesa.

Grover skalv og brekte, og pupillene i de store geiteøynene hans ble til smale sprekker av frykt. «Tre velvillige. Alle tre på én gang.»

Jeg var rimelig sjokkert selv også. Lyden av bussen som eksploderte, runget fortsatt i ørene mine. Men Annabeth dro oss videre og sa: «Skynd dere! Jo lenger unna vi kommer, desto bedre er det.»

«Alle pengene våre var der,» minnet jeg henne om. «Maten og klærne våre. Alt.»

«Ja, men hvis du ikke hadde bestemt deg for å kaste deg inn i kampen …»

«Hva ville du at jeg skulle gjøre, da? Bare la dem drepe dere?»

«Du trengte ikke å beskytte meg, Percy. Jeg ville ha klart meg bra.»

«Kappet i skiver som sandwicher,» innskjøt Grover, «men ellers bra.»

«Hold munn, geitegutt,» sa Annabeth.

Grover brekte sørgmodig. «Hermetikk … en hel sekk full av hermetikk.»

Vi vasset av sted over den gjørmete bakken, mellom skumle, forvridde trær som luktet surt skittentøy.

Etter noen minutter gikk Annabeth opp på siden av meg. «Hør her, jeg …» Stemmen hennes brast. «Jeg er glad for at du kom tilbake for å redde oss. Det var skikkelig modig gjort.»

«Vi er på lag, ikke sant?»

Hun var taus noen skritt. «Det er bare at hvis du hadde dødd … rent bortsett fra at det ville vært jævlig kjipt for deg, ville det ha betydd at oppdraget var over. Dette er kanskje min eneste sjanse til å få se den virkelige verden.»

Tordenværet hadde omsider gitt seg. Gløden fra byen bleknet bak oss, og mørket ble nesten totalt. Jeg kunne ikke se noe som helst av Annabeth, bortsett fra et glimt av det lyse håret.

«Har du ikke vært ute av Halvblodsleiren siden du var sju?» spurte jeg.

«Nei … bare på korte utflukter. «Faren min …»

«Historieprofessoren.»

«Ja. Det funket ikke for meg å bo hjemme. Jeg mener, Halvblodsleiren er hjemmet mitt.» Ordene kom trillende ut av henne nå, som om hun var redd for at noen skulle stanse henne. «I leiren trener og trener man. Og det er kult nok det, men det er i den virkelige verden monstrene er. Det er der man får vite om man duger til noe eller ei.»

Hvis jeg ikke hadde visst bedre, kunne jeg ha sverget på at jeg hørte et snev av tvil i stemmen hennes.

«Du er skikkelig flink med den kniven,» sa jeg.

«Synes du?»

«Alle som kan ri på ryggen av en furie, er bra nok for meg.»

Det var umulig å se, men jeg tror hun smilte.

«Vet du,» sa hun, «kanskje jeg skal fortelle deg noe morsomt som skjedde på bussen …»

Det hun hadde tenkt å si, ble avbrutt av et skingrende toot-toot-toot, som lyden av en ugle som blir torturert.

«Hei, panfløyten min virker fortsatt!» ropte Grover. «Hvis jeg bare kan huske en stifinnerlåt, kan vi kanskje komme oss ut av denne skogen!»

Han blåste noen toner, men melodien hørtes fortsatt mistenkelig ut som Hilary Duff.

I stedet for å finne en sti slo jeg hodet mot et tre og fikk en stor kul i hodet.

Infrarødt syn kan føyes til listen over superkrefter jeg ikke hadde.

Etter å ha snublet og bannet og følt meg generelt sur og gretten i en drøy kilometer, så jeg lys foran meg: fargene i et neonskilt. Jeg kjente lukten av mat. Stekt, fet, deilig mat. Det gikk opp for meg at jeg ikke hadde spist noe usunt etter at jeg hadde kommet til Halvblodsleiren, hvor vi levde på druer, brød, ost og supertynne, grillete kjøttskiver tilberedt av nymfer. Denne karen trengte en dobbel cheeseburger.

Vi fortsatte å gå til jeg så en øde, tofelts vei mellom trærne. På motsatt side lå en nedlagt bensinstasjon med en istykkerrevet reklameplakat for en film fra nittitallet, og én åpen butikk, som var kilden til neonlyset og den gode lukten.

Det var ikke en fastfood-restaurant som jeg hadde håpet på. Det var en sånn sprø suvenirbutikk langs veien som selger plenflamingoer og indianerfigurer i tre, og grizzlybjørner i sement og den slags. Hovedbygningen var en lang, lav lagerbygning, omgitt av et hav av forskjellige figurer. Neonskiltet over porten var umulig for meg å lese, for hvis det er noe som er verre for dysleksien min enn vanlig skrift, er det rød, kursivert neonskrift.

For meg så det ut som det sto: TATEN MES HANGESSINEMRAKED.

«Hva pokker er det som står der?» spurte jeg.

«Jeg vet ikke,» sa Annabeth.

Hun var så glad i å lese at jeg hadde glemt at hun også var dyslektiker.

Grover oversatte for oss: «Tante Ems Hagenissemarked.»

Som annonsert sto to hagenisser av sement og voktet inngangen – stygge, små, skjeggete dverger som smilte og vinket som om de ville bli tatt bilde av.

Jeg gikk over gaten og fulgte lukten av hamburgere.

«Hei …» sa Grover advarende.

«Lyset står på der inne,» sa Annabeth. «Kanskje de har åpent.»

«Snackbar,» sa jeg lengselsfullt.

«Snackbar,» samtykket hun.

«Er dere gale?» sa Grover. «Det er noe rart med dette stedet.»

Vi lot som om vi ikke hørte ham.

Gårdsplassen foran bygningen var en skog av statuer: sementdyr, sementbarn, til og med en fløytespillende sementsatyr som ga Grover frysninger.

«Blaa-ha-ha,» breket han. «Den ser ut som onkel Ferdinand!»

Vi stanset ved døra til lagerbygningen.

«Ikke bank på,» tryglet Grover. «Jeg kan lukte monstre.»

«Det er bare furiene som har stoppet til nesa di,» sa Annabeth. «Jeg lukter ikke annet enn burgere. Er du ikke sulten?»

«Kjøtt!» sa han foraktelig. «Jeg er vegetarianer.»

«Du spiser enchiladaer og aluminiumsbokser,» minnet jeg ham om.

«Det er grønnsaker. Kom. Vi stikker. Disse statuene … de stirrer på meg.»

Så gikk døra opp med en knirkelyd, og foran oss sto en høy kvinne fra Midtøsten – jeg gikk i hvert fall ut fra at hun var fra Midtøsten, for hun gikk i en lang, svart drakt som skjulte alt utenom hendene hennes, og hodet var helt tildekket med en slags hette. Øynene glitret bak et svart slør, men det var også alt jeg kunne se. De kaffefargete hendene hennes så gamle ut, men de var velstelte og elegante, så jeg innbilte meg at hun var en bestemor som en gang hadde vært en vakker kvinne.

Aksenten hennes kunne også tyde på at hun var fra Midtøsten. Hun sa: «Barn, det er altfor sent for dere å være ute alene. Hvor er foreldrene deres?»

«De er … eh …» begynte Annabeth.

«Vi er foreldreløse,» sa jeg.

«Foreldreløse?» sa kvinnen. Ordet lød fremmed i hennes munn. «Men kjære vene! Det kan da ikke stemme.»

«Vi kom bort fra karavanen vår,» sa jeg. «Sirkuskaravanen. Sirkusdirektøren sa at vi skulle møte ham ved bensinstasjonen hvis vi gikk oss vill, men han har kanskje glemt det, eller så mente han en annen bensinstasjon. I hvert fall har vi gått oss bort. Si meg, kjenner jeg lukten av mat?»

«Å, kjære små,» sa kvinnen. «Bare kom inn, stakkars barn. Jeg er tante Em. Gå helt innerst i lageret. Der er det en spiseplass.»

Vi takket henne og gikk inn.

«Sirkuskaravane?» mumlet Annabeth til meg.

«Man bør alltid ha en strategi, ikke sant?»

«Hodet ditt er fullt av tang.»

Lageret var fylt med enda flere statuer – folk i alle mulige positurer, iført all verdens antrekk og med forskjellige uttrykk i ansiktet. Jeg tenkte at man måtte ha en ganske stor hage for å ha plass til bare én av disse statuene, for alle var i naturlig størrelse. Men først og fremst var det mat jeg tenkte på.

Kall meg gjerne en idiot som går rett inn i en fremmed dames butikk på denne måten bare fordi jeg er sulten, men jeg gjør impulsive ting iblant. Dessuten har du aldri kjent lukten av tante Ems burgere. Den var som lystgass i en tannlegestol – den fikk alt annet til å forsvinne. Jeg la knapt merke til Grovers nervøse klynking eller hvordan statuenes øyne lot til å følge oss, eller det faktum at tante Em hadde låst døra etter oss.

Alt som sto i hodet på meg var å finne spiseplassen. Og ganske riktig, der var den, innerst i lagerbygningen – en fastfood-disk med en grill, en brusmaskin, en mikrobølgeovn og en beholder med strøost. Alt man kunne ønske seg, pluss noen piknikbord av stål foran disken.

«Vær så god og sitt,» sa tante Em.

«Herlig,» sa jeg.

«Eh,» sa Grover nølende, «vi har ingen penger, frue.»

Før jeg rakk å gi ham et knuff i siden, sa tante Em: «Nei, nei, barn. Jeg skal ikke ha noen penger av dere. Dette er et særtilfelle, ikke sant? Dere er noen riktig hyggelige foreldreløse barn, og jeg spanderer.»

«Tusen takk, frue,» sa Annabeth.

Tante Em stivnet til, som om Annabeth hadde sagt noe galt, men så slappet den gamle kvinnen av like fort, så jeg regnet med at det var noe jeg bare hadde innbilt meg.

«Ingen årsak, Annabeth,» sa hun. «Du har slike nydelige grå øyne.» Først senere lurte jeg på hvordan hun visste hva Annabeth het, til tross for at vi ikke hadde presentert oss.

Vertinnen vår forsvant bak snackdisken og begynte å lage mat. Før vi visste ordet av det, kom hun med plastbrett lastet med doble cheeseburgere, vaniljemilkshaker og kjempeporsjoner med pommes frites.

Jeg var halvveis gjennom burgeren min før jeg husket å puste.

Annabeth slurpet i seg milkshaken sin.

Grover pirket i pommes fritesene og gransket voksduken på bordet som om han kunne tenke seg den i stedet, men han virket likevel for nervøs til å spise.

«Hva er den hvesende lyden?» spurte han.

Jeg lyttet, men hørte ingenting. Annabeth ristet på hodet.

«Hvesing?» spurte tante Em. «Kanskje det er frityroljen du hører. Du har skarpe ører, Grover.»

«Jeg tar vitaminer. For ørene.»

«Det er beundringsverdig,» sa hun. «Men bare slapp av, dere.»

Tante Em spiste ingenting. Hun hadde ikke tatt av seg hetten på drakten, ikke engang når hun laget mat, og nå satt hun foroverbøyd og så på oss mens vi spiste. Det var litt småguffent at hun stirret på meg når jeg ikke kunne se ansiktet hennes, men jeg følte meg god og mett etter burgeren, og litt søvnig, og jeg tenkte at det minste jeg kunne gjøre, var å småprate litt med vertinnen.

«Så du selger hagenisser?» sa jeg og prøvde å lyde interessert.

«Å ja,» sa tante Em. «Og dyr. Og mennesker. Alt til hagen. Alt etter mål. Statuer er veldig populære, skal jeg si deg.»

«Er det mye trafikk på denne veien?»

«Ikke så mye, nei. Etter at motorveien kom … De fleste bilene bruker den nå. Så jeg setter pris på hver eneste kunde jeg får.»

Det prikket i nakken min, som om noen stirret på meg. Jeg snudde meg, men det var bare en statue av en ung jente med en kurv med påskeegg. Den var utrolig livaktig, mye mer detaljert enn de fleste andre hagestatuer. Men det var et eller annet rart med ansiktet hennes. Det så ut som om hun var forbløffet eller rett og slett vettskremt.

«Ah,» sa tante Em trist. «Som du kan se, er det ikke alle arbeidene mine som blir vellykte. De har skjønnhetsfeil. De selger ikke. Ansiktet er det vanskeligste å få til. Alltid ansiktet.»

«Lager du alle statuene selv?» spurte jeg.

«Å ja. En gang i tiden hadde jeg to søstre som hjalp meg i forretningen, men de har gått bort, og nå er tante Em alene. Jeg har bare statuene mine. Det er derfor jeg lager dem, forstår dere. De holder meg med selskap.» Stemmen hennes lød så bedrøvet at jeg ikke kunne annet enn å synes synd på henne.

Annabeth hadde stoppet å spise. Hun bøyde seg fram og sa: «To søstre?»

«Det er en grusom historie,» sa tante Em. «Den egner seg ikke for barn, egentlig. Du skjønner det, Annabeth, at en ond kvinne var sjalu på meg for mange år siden, da jeg var ung. Jeg hadde en … en kjæreste, ikke sant, og denne onde kvinnen var fast bestemt på å ødelegge forholdet vårt. Hun forårsaket en fryktelig ulykke. Søstrene mine ble ved min side. De delte min ulykkelige skjebne så lenge de kunne, men til slutt gikk de bort. De døde hen. Bare jeg har overlevd, men jeg har betalt en høy pris. En fryktelig høy pris.»

Jeg var ikke sikker på hva hun mente, men jeg syntes synd på henne. Øyelokkene mine ble tyngre og tyngre, og den stappfulle magen gjorde meg søvnig. Stakkars gamle dame. Hvem ville ønske å skade en så hyggelig person?

«Percy?» Annabeth ristet i meg for å vekke meg. «Kanskje vi bør gå. Jeg mener, sirkusdirektøren venter på oss.»

Hun hørtes anspent ut. Jeg visste ikke hvorfor. Grover hadde forsynt seg av voksduken nå, men hvis tante Em syntes det var underlig, sa hun ingenting.

«Slike nydelige grå øyne,» sa tante Em til Annabeth igjen. «Du verden, så lenge det er siden jeg har sett slike grå øyne.»

Hun strakte ut hånda som for å stryke Annabeth over kinnet, men Annabeth reiste seg brått.

«Nå synes jeg virkelig vi bør gå.»

«Enig!» Grover svelget resten av voksduken og reiste seg. «Sirkusdirektøren venter! Nettopp!»

Jeg følte meg mett og fornøyd, og hadde ikke lyst til å gå. Tante Em var så hyggelig. Jeg hadde lyst til å bli hos henne en stund.

«Vær så snill, kjære dere,» sa tante Em bønnfallende. «Det er så sjelden jeg får besøk av barn. Før dere går, kan dere ikke i det minste posere for meg?»

«Posere?» spurte Annabeth vaktsomt.

«For et fotografi. Jeg vil bruke det til å modellere et nytt sett med statuer. Barn er så populære, forstår dere. Alle elsker barn.»

Annabeth flyttet vekten fra den ene foten til den andre. «Det tror jeg nok ikke vi kan, frue. Kom nå, Percy …»

«Det kan vi vel,» sa jeg. Jeg ble irritert over at Annabeth var så sjefete og uhøflig mot en gammel dame som nettopp hadde servert oss gratis mat. «Det er bare et bilde, Annabeth. Det kan vel ikke skade?»

«Nettopp, Annabeth,» malte kvinnen. «Det skader ikke.»

Jeg merket godt at Annabeth ikke likte det, men hun lot tante Em lede oss ut gjennom inngangsdøra til gårdsplassen med alle statuene.

Tante Em geleidet oss bort til en parkbenk ved siden av satyrstatuen. «Nå vil jeg bare ha dere i riktig positur,» sa hun. «Den unge damen i midten, tror jeg, og de to unge herrene på hver sin side.»

«Det er dårlig lys til å ta bilde i,» bemerket jeg.

«Å, det er lyst nok,» sa tante Em. «Det er jo lyst nok til at vi kan se hverandre, ikke sant?»

«Hvor er kameraet ditt?» spurte Grover.

Tante Em tok et skritt tilbake, som for å komponere bildet. «Som sagt, ansiktene er det vanskeligste. Kan dere smile til meg, alle sammen? Et stort smil?»

Grover kikket på sementsatyren ved siden av seg og mumlet: «Helt utrolig som den ligner på onkel Ferdinand.»

«Grover,» sa tante Em strengt. «Se denne veien, er du snill.»

Hun hadde fortsatt ikke noe kamera i hånda.

«Percy …» sa Annabeth.

Et eller annet instinkt fortalte meg at jeg burde lytte til Annabeth, men jeg kjempet mot tretthetsfølelsen, den behagelige roen som skyldtes maten og den gamle damens stemme.

«Det tar bare et øyeblikk,» sa tante Em. «Dere forstår, jeg kan ikke se dere så godt med dette hersens sløret …»

«Percy, noe er galt,» sa Annabeth insisterende.

«Galt?» sa tante Em og løftet hånda for å ta av seg hetten. «Langt ifra, kjære. Jeg har slikt hyggelig selskap i dag. Hva i all verden kunne være galt?»

«Det er onkel Ferdinand!» gispet Grover.

«Ikke se på henne!» ropte Annabeth. Hun klasket Yankees-capsen på hodet og forsvant. De usynlige hendene hennes dyttet både Grover og meg ned fra benken.

Jeg lå på bakken og stirret på tante Ems sandalskodde føtter.

Samtidig hørte jeg Grover krabbe av sted i én retning og Annabeth i en annen. Men jeg var for omtåket til å bevege meg.

Så hørte jeg en underlig, krafsende lyd over meg. Jeg løftet blikket til tante Ems hender, som var blitt krokete og fulle av vorter, med skarpe bronseklør der neglene hennes hadde vært.

Idet jeg skulle til å løfte blikket enda høyere, skrek Annabeth et eller annet sted til venstre for meg: «Nei! Ikke gjør det!»

Mer krafsing – lyden av bitte små slanger, rett over meg, fra … fra omtrent det stedet hvor tante Ems hode måtte befinne seg.

«Løp!» brekte Grover. Jeg hørte ham sprinte over grusen mens han brølte «Maia!» for å aktivere vingeskoene.

Jeg klarte ikke å røre meg. Jeg stirret på tante Ems krokete klør og prøvde å riste av meg den dvalelignende tilstanden den gamle damen hadde satt meg i.

«Så sørgelig å ødelegge et vakkert, ungt ansikt,» sa hun trøstende. «Bli hos meg, Percy. Alt du trenger å gjøre, er å se opp.»

Jeg kjempet mot trangen til å adlyde. I stedet så jeg meg til siden og oppdaget en sånn glasskule som folk har i hagene sine – en speilkule. Jeg så det mørke speilbildet av tante Em i det oransje glasset. Hodedrakten hennes var borte og avslørte ansiktet hennes som en skimrende, blek sirkel. Håret hennes beveget seg – det vred og buktet seg som slanger.

Tante Em.

Tante «M».

Hvordan kunne jeg ha vært så dum?

Tenk, sa jeg til meg selv. Hvordan var det Medusa døde i myten?

Men jeg klarte ikke å tenke. Jeg mente å huske at i myten hadde Medusa ligget og sovet da hun ble overfalt av navnebroren min, Perseus. Hun var ikke i nærheten av å sove nå. Hvis hun ville, kunne hun ribbe ansiktet mitt for kjøtt med de klørne.

«Den gråøyde gjorde dette mot meg, Percy,» sa Medusa og hørtes ikke ut som et monster i det hele tatt. Stemmen hennes ville lokke meg til å se opp og ha medfølelse med en stakkars gammel dame. «Annabeths mor, den forbannede Athene, forvandlet meg fra en vakker kvinne til dette.»

«Ikke hør på henne!» ropte Annabeth et eller annet sted inne blant statuene. «Løp, Percy!»

«Stille!» snerret Medusa. Så ble stemmen hennes lav og beroligende igjen. «Du skjønner hvorfor jeg må ødelegge den piken, Percy. Hun er min fiendes datter. Jeg skal knuse statuen av henne til støv. Men du, kjære Percy, du skal få slippe å lide.»

«Nei,» mumlet jeg. Jeg prøvde å få beina mine til å lystre.

«Vil du virkelig hjelpe gudene?» spurte Medusa. «Forstår du hva som venter deg på slutten av dette tåpelige oppdraget, Percy? Hva som vil skje hvis du når fram til underverdenen? Vær ikke en brikke i olympiernes hender, kjære deg. Du vil ha det bedre som statue. Mindre smerte. Mindre smerte.»

«Percy!» Bak meg hørte jeg en summende lyd, som fra en hundre kilos kolibri i stupdykk. Grover brølte: «Dukk!»

Jeg snudde meg, og der var han på nattehimmelen i full fart nedover med vingeskoene flaksende: Grover hadde en grein på størrelse med et balltre i hånda. Øynene hans var lukket, og hodet virret fra side til side. Han navigerte utelukkende etter hørsel og lukt.

«Dukk!» brølte han igjen. «Jeg skal ta henne!»

Det vekket meg omsider. Kjente jeg Grover rett, kom han garantert til å bomme på Medusa og mose meg i stedet. Jeg stupte til den ene siden.

Smekk!

Først trodde jeg det var lyden av Grover som traff et tre. Så brølte Medusa av raseri.

«Din elendige satyr,» snerret hun. «Jeg skal innlemme deg i samlingen min!»

«Den var for onkel Ferdinand!» ropte Grover tilbake.

Jeg krabbet vekk og gjemte meg blant statuene mens Grover stupte ned i et nytt angrep.

Smekk!

«Grrr!» brølte Medusa, mens slangehåret hennes hveste og spyttet.

Rett ved siden av meg hørte jeg Annabeths stemme: «Percy!»

Jeg skvatt så kraftig at føttene mine nesten løftet seg over en hagenisse. «Dæven! Ikke gjør sånt!»

Annabeth tok av seg Yankee-capsen og ble synlig. «Du er nødt til å kappe hodet av henne.»

«Hva? Er du gal? Vi må komme oss bort herfra!»

«Medusa er en pest og en plage. Hun er ond tvers igjennom. Jeg skulle ha drept henne selv, men …» Annabeth svelget, som om hun skulle til å komme med en vanskelig innrømmelse. «Men du har et bedre våpen. Dessuten vil jeg aldri komme nær nok. Hun vil kutte meg i småbiter på grunn av moren min. Men du … du har en sjanse.»

«Hva? Jeg kan ikke …»

«Hør her, vil du at flere uskyldige mennesker skal forvandles til statuer?»

Hun pekte på et forelsket par, en mann og en kvinne med armene rundt hverandre, som monsteret hadde forvandlet til stein.

Annabeth tok en grønn speilkule fra en pidestall i nærheten. «Et blankt skjold ville vært bedre.» Hun gransket kulen kritisk. «Konveksiteten vil skape litt forvrengning. Speilbildets størrelse vil reduseres med en faktor på …»

«Kan du snakke så jeg forstår det?»

«Det er ikke så vanskelig.» Hun kastet glasskulen til meg. «Bare se på henne i speilet. Se aldri rett på henne.»

«Hei, folkens!» ropte Grover et eller annet sted over oss. «Jeg tror hun er bevisstløs!»

«Grrrrrrrr!»

«Eller kanskje ikke,» rettet Grover. Han gjorde seg klar for et nytt angrep med greinen.

«Skynd deg,» sa Annabeth til meg. «Grover har en utmerket nese, men til slutt kommer han til å kræsje.»

Jeg tok fram pennen og dro av hetten. Anaklusmos’ bronseblad vokste ut i hånda mi.

Deretter fulgte jeg de hvesende og spyttende lydene fra Medusas hår.

Blikket mitt var stivt festet på speilkulen slik at jeg bare skulle få et glimt av Medusas speilbilde, ikke den ekte varen. Så fikk jeg øye på henne i det grønnfargete glasset.

Grover suste ned i et nytt angrep, men denne gangen fløy han litt for lavt. Medusa grep tak i greinen og dro ham ut av kurs. Han tumlet gjennom lufta og kræsjet inn i armene på en stor grizzlybjørn med et smertefullt «Ummpff!».

Medusa skulle til å kaste seg over ham da jeg brølte: «Hei!»

Jeg gikk nærmere, noe som ikke var enkelt når jeg holdt et sverd i den ene hånda og en glasskule i den andre. Hvis hun angrep meg, ville jeg få en tøff jobb med å forsvare meg.

Men hun lot meg komme nærmere – seks meter, tre meter.

Jeg kunne se speilbildet av ansiktet hennes nå. Det kunne umulig være så stygt. De grønne ujevnhetene i speilkulen måtte forvrenge det og gjøre det verre enn det var.

«Du vil vel ikke gjøre en gammel dame noe vondt, Percy,» kurret hun. «Det vet jeg at du ikke vil.»

Jeg nølte, fascinert av ansiktet jeg så i speilet – det virket som om blikket hennes brente seg rett gjennom den grønne fargen og gjorde armene mine kraftløse.

Fra sementbjørnen stønnet Grover: «Percy, ikke hør på henne!»

Medusa klukklo. «For sent.»

Hun gjøv løs på meg med klørne sine.

Jeg svingte sverdet i en oppadgående bue og hørte et kvalmende shlock!, deretter en hvesing som et vindgufs fra en kald grotte – lyden av et monster som gikk i oppløsning.

Et eller annet falt i bakken rett ved den ene foten min. Jeg måtte bruke all min viljestyrke for å la være å se på det. Jeg kjente varm gørr sive inn i strømpen og små, døende slangehoder som rev i skolissene mine.

«Æsj,» sa Grover. Han hadde fortsatt øynene hardt knepet igjen, men han hørte vel gurglingen og putringen. «Mega-æsj.»

Annabeth kom bort til meg med øynene rettet mot himmelen. Hun holdt Medusas svarte slør og sa: «Ikke rør deg.»

Svært, svært varsomt, uten å se ned, knelte hun og surret monsterets hode inn i svart tøy, så holdt hun det opp. Det dryppet fortsatt grønn væske fra det.

«Går det bra med deg?» spurte hun med skjelvende stemme.

«Jo da,» sa jeg, selv om jeg følte trang til å kaste opp den doble cheeseburgeren. «Hvorfor … hvorfor gikk ikke hodet også i oppløsning?»

«Når man kapper det av, blir det et krigstrofé,» sa hun. «Akkurat som Minotauros-hornet ditt. Men ikke pakk det opp. Det kan fortsatt forvandle deg til stein.»

Grover stønnet da han klatret ned fra bjørnestatuen. Han hadde et stort blåmerke i panna. Den grønne rastalua hang fra et av de små geitehornene, og de falske føttene var slått av hovene. De magiske joggeskoene flakset rundt hodet hans uten mål og mening.

«Den røde baron,» sa jeg. «Godt jobbet.»

Han gliste forlegent. «Men det var ikke mye gøy. Jo, å denge henne med stokken, det var gøy. Men å kræsje inn i en betongbjørn? Det var ikke gøy.»

Han snappet skoene til seg fra lufta. Jeg satte hetten på sverdet. Sammen snublet vi tilbake til lagerbygningen.

Vi fant noen gamle bæreposer av plast bak snackdisken og pakket Medusas hode inn i dem som et ekstra beskyttende lag. Deretter la vi det på bordet hvor vi hadde spist middag og satte oss rundt det, altfor utmattet til å snakke.

Til slutt sa jeg: «Så vi har Athene å takke for dette monsteret?»

Annabeth sendte meg et irritert blikk. «Faren din, faktisk. Husker du ikke? Medusa var Poseidons elskerinne. De avtalte å møte hverandre i tempelet til moren min. Det var derfor Athene forvandlet henne til et monster. Medusa og de to søstrene hennes som hadde hjulpet henne inn i tempelet, ble til de tre gorgonene. Det var derfor Medusa ønsket å drepe meg, men hun ville bevare deg som en pen statue. Hun er fortsatt glad i faren din. Du minnet henne antagelig om ham.»

Jeg ble brennvarm i ansiktet. «Så nå er det altså min skyld at vi møtte Medusa.»

Annabeth rettet seg opp. Med en dårlig etterligning av stemmen min sa hun: «Det er bare et bilde, Annabeth. Det kan vel ikke skade?»

«Glem det,» sa jeg. «Du er håpløs.»

«Du er uutholdelig.»

«Du er …»

«Hei!» avbrøt Grover. «Dere to gir meg migrene, og satyrer får ikke migrene engang. Hva skal vi gjøre med hodet?»

Jeg stirret på det. En liten slange hang ut av et hull i plasten. På siden av posen sto det med trykte bokstaver: TAKK FOR AT DU HANDLET HOS OSS.

Jeg var sint, ikke bare på Annabeth og moren hennes, men på alle gudene for dette oppdraget, og for at vi ble blåst av veien og havnet i to store monsterkamper den aller første dagen vi var borte fra leiren. Hvis dette fortsatte, ville vi aldri komme fram til Los Angeles i live, og i hvert fall ikke før sommersolverv.

Hva var det Medusa hadde sagt?

Vær ikke en brikke i olympiernes hender, kjære deg. Du vil ha det bedre som statue.

Jeg reiste meg. «Jeg kommer straks tilbake.»

«Percy,» ropte Annabeth etter meg. «Hva er det du …»

Jeg lette innerst i lagerbygningen til jeg fant Medusas kontor. Regnskapsboka hennes viste de seks siste salgene, som alle var forsendelser til underverdenen for å dekorere Hades og Persefones hage. Ifølge en fraktregning var underverdenens fakturaadresse DVA Lydstudio, West Hollywood, California. Jeg brettet sammen seddelen og stappet den i lomma.

I kassaapparatet fant jeg tjue dollar, noen gulldrakmer og noen fraktsedler fra Hermes Dør-til-dør-ekspress, hver av dem med en liten skinnpung til mynter. Jeg romsterte rundt i resten av kontoret til jeg fant en eske av riktig størrelse.

Jeg gikk tilbake til piknikbordet, pakket Medusas hode inn i esken og fylte ut en fraktseddel:

Gudene

Fjellet Olympos

600. etasje,

Empire State Building

New York

Med de beste ønsker,

PERCY JACKSON

«De vil ikke like det der,» advarte Grover. «De kommer til å synes at du er uforskammet.»

Jeg stakk noen gulldrakmer i skinnpungen. Med det samme jeg lukket den, hørtes en lyd som fra et kassaapparat. Pakken løftet seg fra bordet og forsvant med et popp!

«Jeg er uforskammet,» sa jeg.

Jeg så på Annabeth og utfordret henne til å kritisere meg.

Det gjorde hun ikke. Det virket som om hun hadde akseptert at jeg hadde et stort talent for å irritere gudene. «Bruk de små grå,» mumlet hun. «Vi trenger en ny plan.»

12

VI FÅR RÅD FRA EN PUDDEL

Den natten var vi temmelig deppa.

Vi slo leir inne i skogen, omtrent hundre meter fra hovedveien, i en rydning i et myrlendt område som ungdommer i nabolaget åpenbart hadde brukt til fester. Bakken var bestrødd med flattrampede brusbokser og fastfood-begre.

Vi hadde tatt med litt mat og noen tepper fra tante Em, men våget ikke å tenne bål for å tørke de våte klærne. Furiene og Medusa hadde gitt oss nok spenning for én dag. Vi hadde ikke lyst til å tiltrekke oss noen flere monstre.

Derfor besluttet vi å sove på skift. Jeg meldte meg frivillig til å ta første tørn.

Annabeth krøllet seg sammen på teppet og begynte å snorke med det samme hun la hodet mot bakken. Grover brukte vingeskoene til å flakse opp på den laveste greinen i et tre, la hodet mot stammen og stirret opp på nattehimmelen.

«Få deg litt søvn nå,» sa jeg. «Jeg skal vekke deg hvis det skjer noe.»

Han nikket, men lukket likevel ikke øynene. «Det gjør meg så trist, Percy.»

«Hva da? At du har blitt med på dette idiotiske oppdraget?»

«Nei. Dette gjør meg trist.» Han pekte på alt søppelet på bakken. «Og himmelen. Man kan ikke engang se stjernene. De har forurenset himmelen. Dette er en fryktelig tid for satyrer.»

«Ja, nettopp. Jeg burde ha tenkt meg at du var miljøvernaktivist.»

Han glodde på meg. «Det er bare mennesker som kan finne på ikke å være det. Din rase ødelegger verden så raskt at … åh, blås i det. Det er nytteløst å snakke med mennesker om sånne ting. Med dette tempoet her kommer jeg aldri til å finne Pan.»

«Pam? Som i Pamela?»

«Pan!» ropte han irritert. «P-A-N. Den store guden Pan! Hvorfor tror du egentlig jeg vil ha en søkerlisens?»

En underlig vind raslet gjennom rydningen og fortrengte et øyeblikk stanken av søppel og gjørme. Den brakte med seg duften av bær og markblomster og rent regnvann, ting som kanskje en gang hadde vært å finne i denne skogen. Plutselig ble jeg nostalgisk av noe jeg aldri hadde opplevd selv.

«Fortell meg om den lisensen,» sa jeg.

Grover så skeptisk på meg, som om han var redd for at jeg bare ville gjøre narr av ham.

«Villmarkens gud forsvant for to tusen år siden,» sa han. «En sjømann utenfor kysten av Efesos hørte en stemme fra stranda: ’Fortell dem at den store guden Pan er død!’ Da menneskene hørte nyheten, trodde de på den. Helt siden den gang har de plyndret Pans kongerike. Men for satyrene var Pan vår herre og mester. Han beskyttet oss og jordas uberørte steder. Vi nektet å tro at han var død. I hver generasjon vier de modigste satyrene livet sitt til å finne Pan. De leter etter ham over hele jorda og utforsker de mest utilgjengelige områdene i håp om å finne stedet hvor han har gått i skjul, og vekke ham fra søvnen.»

«Og du vil bli en søker?»

«Det er mitt livs drøm,» sa han. «Faren min var en søker. Og onkel Ferdinand … statuen du så der borte …»

«Å ja, sorry.»

Grover ristet på hodet. «Onkel Ferdinand visste hvilken risiko han tok. Det gjorde faren min også. Men jeg vil lykkes. Jeg vil bli den første søkeren som kommer tilbake i live.»

«Vent nå litt – den første?»

Grover tok panfløyten sin opp av lomma. «Ingen søker har noensinne kommet tilbake. Når de drar ut, forsvinner de og blir aldri sett igjen i live.»

«Ikke én i løpet av to tusen år?»

«Nei.»

«Og faren din? Har du ingen anelse om hva som har skjedd med ham?»

«Niks.»

«Men du vil likevel forsøke,» sa jeg forbløffet. «Jeg mener, du tror altså at du vil bli den som finner Pan?»

«Jeg er nødt til å tro det, Percy. Alle søkere gjør det. Det er det eneste som hindrer oss i å gå fra forstanden når vi ser hva menneskene har gjort med verden. Jeg er nødt til å tro at Pan fortsatt kan bli vekket.»

Jeg stirret på den oransje disen på himmelen og prøvde å forstå hvordan Grover kunne forfølge en drøm som virket så håpløs. Men på den annen side – var jeg noe bedre?

«Hvordan skal vi komme oss inn i underverdenen?» spurte jeg. «Jeg mener, hvilken sjanse har vi mot en gud?»

«Jeg vet ikke,» innrømmet han. «Men da vi var hos Medusa, da du lette gjennom kontoret hennes, vet du? Da fortalte Annabeth meg at …»

«Å, det glemte jeg. Annabeth har selvsagt en fiks ferdig plan.»

«Ikke vær så streng mot henne, Percy. Hun har hatt et tøft liv, men hun er god på bunnen. Tross alt tilga hun meg for at …» Stemmen hans brast.

«Hva mener du?» spurte jeg. «Hva var det hun tilga deg for?»

Plutselig virket Grover fryktelig opptatt av å spille på fløyten sin.

«Vent litt nå,» sa jeg. «Den første jobben din som vokter var for fem år siden. Annabeth har vært i leiren i fem år. Hun skulle vel ikke være … jeg mener, det første oppdraget ditt som gikk galt …»

«Jeg kan ikke snakke om det,» sa Grover, og den dirrende underleppen hans tydet på at han ville begynne å gråte hvis jeg presset ham. «Men som sagt, der hos Medusa ble Annabeth og jeg enige om at det er noe underlig med dette oppdraget. Et eller annet er ikke hva det gir seg ut for.»

«Nei, sier du det … Jeg blir jo tross alt beskyldt for å ha stjålet et lyn som Hades tok.»

«Det er ikke det jeg mener,» sa Grover. «Fur… de velvillige virker på en måte litt tilbakeholdne. Som frøken Dodds på Yancy Academy … hvorfor ventet hun så lenge med å prøve å drepe deg? Og på bussen var de ikke så aggressive som de kunne ha vært.»

«De virket rimelig aggressive på meg.»

Grover ristet på hodet. «De skrek til oss: ’Hvor er den? Hvor?’»

«De mente vel meg,» sa jeg.

«Kanskje … men både Annabeth og jeg fikk følelsen av at de ikke spurte etter en person. De sa: ’Hvor er den?’ Det virket som om de var ute etter en gjenstand.»

«Det virker helt ulogisk.»

«Jeg vet det. Men hvis vi har misforstått noe ved dette oppdraget og vi bare har ni dager på oss til å finne lynmalen …» Han så på meg som om han håpet på et svar, men jeg hadde ikke noe.

Jeg tenkte på det Medusa hadde sagt: Jeg ble brukt av gudene. Det jeg hadde i vente, var verre enn å bli forvandlet til stein. «Jeg har ikke vært helt ærlig mot deg,» sa jeg til Grover. «Jeg bryr meg filla om den lynmalen. Den eneste grunnen til at jeg gikk med på å dra til underverdenen, var for å få en mulighet til å finne moren min og ta henne med tilbake.»

Grover blåste en lav tone på fløyten sin. «Jeg vet det, Percy. Men er du sikker på at det er den eneste grunnen?»

«Jeg gjør ikke dette for å hjelpe faren min. Han gir blaffen i meg, og jeg gir blaffen i ham.»

Grover stirret ned fra greinen. «Hør her, Percy. Jeg er ikke like smart som Annabeth, og jeg er ikke like modig som deg. Men jeg er ganske god til å lese følelser. Du er glad for at faren din er i live. Du synes det er fint at han har vedkjent seg deg som sin sønn, og en del av deg ønsker å gjøre ham stolt. Det var derfor du sendte Medusas hode til Olympos. Du ville at han skulle se hva du har utrettet.»

«Å ja? Kanskje satyrer føler annerledes enn mennesker. For du tar feil. Jeg bryr meg ikke om hva han tenker.»

Grover trakk føttene opp på greinen. «OK, Percy. Samme det.»

«Dessuten har jeg ikke gjort noe som er verdt å skryte av. Vi har knapt kommet oss ut av New York, og her sitter vi uten penger og vet ikke hvilken vei som fører vestover.»

Grover så opp på nattehimmelen som om han grublet på problemet. «Hva sier du til at jeg tar første tørn? Så kan du sove litt.»

Jeg skulle til å protestere, men så begynte han å spille Mozart, lavt og behagelig, og jeg snudde meg bort med øyne som verket av tretthet. Etter noen strofer fra pianokonsert nummer 12 sov jeg som en stein.

Jeg drømte at jeg sto i en mørk grotte foran et gapende hull. Grå, tåkeaktige skikkelser virvlet rundt meg – små, hviskende røykdotter som jeg av en eller annen grunn visste var de dødes ånder.

De nappet i klærne mine og prøvde å holde meg tilbake, men jeg følte meg tvunget til å gå forover, helt ut på kanten av avgrunnen.

Jeg ble svimmel da jeg så ned.

Sjakten var så vid og så beksvart at jeg visste at den måtte være bunnløs. Likevel hadde jeg en følelse av at noe prøvde å stige opp av avgrunnen, noe digert og ondt.

Der har vi jo den lille helten, hørte jeg ekkoet av en munter stemme langt nede i mørket. For svak, for ung, men kanskje du vil duge likevel.

Stemmen føltes urgammel – kald og tung. Den pakket seg rundt meg som blyplater.

De har villedet deg, gutt, sa den. Men du kan forhandle med meg. Jeg skal gi deg det du vil ha.

Et skimrende bilde hang plutselig over avgrunnen: moren min, stivnet i øyeblikket rett før hun løste seg opp i en eksplosjon av gyllent lys. Ansiktet hennes var fordreid av smerte, som om Minotauros fortsatt holdt henne i et jerngrep rundt halsen. Øynene hennes stirret direkte på meg med et bønnfallende uttrykk: Løp!

Jeg prøvde å rope, men stemmen min fungerte ikke.

Kald latter runget fra dypet.

En usynlig kraft trakk meg forover. Den ville dra meg ned i avgrunnen hvis jeg ikke holdt igjen.

Hjelp meg med å komme opp, gutt. Stemmen ble mer påtrengende. Bring meg lynet. Gi de forræderske gudene et slag de ikke vil glemme!

De dødes ånder hvisket rundt meg: Nei! Våkn opp!

Bildet av moren min begynte å blekne. Vesenet i dypet strammet sitt usynlige grep rundt meg.

Så gikk det opp for meg at det ikke var interessert i å dra meg ned. Det brukte meg for å dra seg selv opp.

Bra, mumlet det. Bra.

Våkn opp! hvisket de døde. Våkn opp!

En eller annen ristet i meg.

Jeg åpnet øynene, og oppdaget at det var dagslys.

«Ser man det,» sa Annabeth, «det er liv i zombien likevel.»

Jeg skalv etter drømmen og kunne fortsatt føle grottemonsterets grep rundt brystet. «Hvor lenge har jeg sovet?»

«Lenge nok til at jeg har rukket å lage frokost.» Annabeth slengte til meg en pose tortillachips fra tante Ems snackbar. «Og Grover har vært ute og speidet. Se, han har funnet en venn.»

Jeg hadde problemer med å fokusere.

Grover satt med beina i kors på et teppe med et eller annet pelskledd i fanget, et skittent, unaturlig rosa tøydyr.

Nei, det var ikke et tøydyr. Det var en rosa puddel.

Puddelen bjeffet mistenksomt mot meg. Grover sa: «Nei, han er ikke det.»

Jeg blunket. «Eh … snakker du til det der?»

Puddelen knurret.

«Dette her,» sa Grover skarpt, «er billetten vår vestover. Vær snill mot ham.»

«Kan du snakke med dyr?»

Grover overhørte spørsmålet. «Percy, dette er Gladiola. Gladiola, dette er Percy.»

Jeg stirret på Annabeth og lurte på om hun ville knekke sammen av denne vitsen de hadde pønsket ut, men hun så dødsens alvorlig ut.

«Jeg sier ikke hei til en rosa puddel,» sa jeg. «Glem det.»

«Percy,» sa Annabeth. «Jeg sa hei til puddelen. Nå sier du hei til puddelen.»

Puddelen knurret.

Jeg sa hei til puddelen.

Grover forklarte at han hadde støtt på Gladiola i skogen, og at de hadde innledet en samtale. Puddelen hadde rømt fra en rik familie i nærheten, som hadde utlyst en belønning på to hundre dollar til den som fant ham. Gladiola hadde ikke egentlig lyst til å dra tilbake til familien sin, men han var villig til å gjøre det hvis det kunne hjelpe Grover.

«Hvordan vet Gladiola om belønningen?» spurte jeg.

«Han leser oppslagene,» sa Grover.

«Selvfølgelig,» sa jeg. «Så dum jeg er.»

«Så vi leverer Gladiola tilbake til eierne,» forklarte Annabeth med sin mest strategiske stemme, «får penger og kjøper billetter til Los Angeles. Så enkelt er det.»

Jeg tenkte på drømmen min – de dødes hviskende stemmer, vesenet i avgrunnen og ansiktet til moren min som skimret da det ble forvandlet til gullstøv. Alt som kanskje ventet meg i vest.

«Ikke flere busser,» sa jeg vaktsomt.

«Nei,» samtykket Annabeth.

Hun pekte ned skråningen, mot jernbaneskinnene jeg ikke hadde vært i stand til å se i mørket i går kveld. «Det er en jernbanestasjon sju–åtte hundre meter i den retningen. Ifølge Gladiola går det et tog vestover klokka tolv.»

13

JEG STYRTER I DØDEN

Annabeth, Grover og jeg kjørte vestover med Amtrak-toget i to dager, gjennom dype daler, over elver og forbi ravgule hav av mais.

Vi ble ikke angrepet en eneste gang, men jeg slappet ikke av. Jeg følte at vi reiste i en utstillingsmonter, og at vi ble iakttatt ovenfra og kanskje nedenfra – at noe bare ventet på den rette anledningen.

Jeg prøvde å holde en lav profil fordi navnet og bildet mitt var brettet utover førstesiden på mange østkystaviser. Trenton Register News hadde trykt et foto som en turist hadde tatt da jeg gikk av Greyhound-bussen. Jeg hadde et vilt uttrykk i øynene. Sverdet var uskarpt. Det kunne like gjerne ha vært et balltre eller en hockeykølle.

Bildeteksten lød:

Tolv år gamle Percy Jackson, som politiet ønsker å avhøre i forbindelse med morens forsvinning på Long Island for to uker siden, flykter her fra bussen hvor han angrep flere eldre kvinnelige passasjerer. Bussen eksploderte i veikanten langs en landevei i New Jersey like etter at Jackson hadde flyktet fra åstedet. Ifølge øyenvitneskildringer tror politiet at gutten reiser sammen med to medhjelpere i tenårene. Stefaren hans, Gabe Ugliano, har utlovet en dusør for opplysninger som fører til at han blir tatt.

«Ikke vær redd,» sa Annabeth. «De dødeliges politi kommer aldri til å finne oss.» Men hun hørtes ikke akkurat overbevist ut.

Resten av dagen vekslet jeg mellom å trave fram og tilbake gjennom hele toget (fordi jeg hadde store problemer med å sitte stille) og å stirre ut gjennom vinduene.

En gang så jeg en familie med kentaurer som galopperte gjennom en hveteåker med løftede buer, på jakt etter vilt til lunsj. Den lille guttekentauren, som var på størrelse med en andreklassing på en ponni, fikk øye på meg og vinket. Jeg så meg rundt i kupeen, men ingen andre hadde lagt merke til ham. Alle de voksne passasjerene satt med ansiktene begravd i blader eller bærbare PC-er.

En annen gang, sent på ettermiddagen, så jeg noe digert som beveget seg gjennom skogen. Jeg kunne ha sverget på at det var en løve, bortsett fra at løver ikke lever vilt i Amerika, og at dette beistet var på størrelse med en Hummer. Pelsen glitret gyllen i kveldssola. Så bykset den inn mellom trærne og forsvant.

Belønningen vi fikk for å levere puddelen Gladiola tilbake til eierne, rakk bare til å kjøpe billetter så langt vest som Denver. Vi fikk ikke plass på sovevognen, så vi måtte sove i setene. Jeg ble stiv i nakken, men prøvde å la være å sikle i søvne siden Annabeth satt rett ved siden av meg.

Grover snorket og breket og vekket meg med jevne mellomrom. En gang subbet han rundt og mistet den falske foten. Annabeth og jeg måtte trykke den på plass igjen før noen av de andre passasjerene la merke til det.

«Si meg,» sa Annabeth da vi hadde fått Grovers joggesko på plass igjen, «hvem er det som vil ha hjelp av deg?»

«Hva mener du?»

«Da du sov nå nettopp, mumlet du: ’Jeg vil ikke hjelpe deg.’ Hvem var det du drømte om?»

Jeg hadde ikke lyst til å snakke om det. Det var andre gang jeg hadde drømt om den onde stemmen fra avgrunnen. Men det plaget meg så sterkt at jeg til slutt fortalte henne om det.

Annabeth var taus en lang stund. «Det høres ikke ut som Hades. Han dukker alltid opp på en svart trone, og han ler aldri.»

«Han tilbød moren min i bytte. Hvem andre kunne ha gjort det?»

«Det kan rime hvis han mente: ’Hjelp meg å stige opp fra underverdenen.’ Hvis han vil krige mot olympierne. Men hvorfor ba han deg gi ham lynmalen hvis han allerede har den?»

Jeg ristet på hodet og skulle ønske jeg visste svaret. Plutselig tenkte jeg på det Grover hadde fortalt meg, at det virket som om furiene på bussen lette etter noe.

Hvor er den? Hvor?

Kanskje Grover fornemmet hva jeg følte. Han snøftet i søvne, mumlet noe om grønnsaker og snudde på hodet.

Annabeth rettet på lua hans slik at den dekket hornene. «Percy, man kan ikke forhandle med Hades. Du vet det, ikke sant? Han er svikefull, hjerteløs og grådig. Jeg gir blaffen i at de velvillige ikke var så aggressive denne gangen …»

«Denne gangen?» sa jeg. «Mener du at du har støtt på dem før?»

Hun løftet hånda til halskjedet og ga seg til å fingre med en glasert, hvit medaljong som det var malt bildet av et furutre på, en sånn man fikk hver gang sommeren var over. «La meg si det sånn at jeg ikke akkurat har særlig varme følelser for De dødes herre. Du må ikke la deg friste til en byttehandel når det gjelder moren din.»

«Hva ville du ha gjort hvis det var faren din?»

«Det er lett å svare på,» sa hun. «Jeg ville latt ham bli der og råtne.»

«Det mener du vel ikke?»

Annabeth satte de grå øynene i meg. Hun hadde det samme uttrykket hun hadde hatt i skogen da vi var i leiren, i det øyeblikket hun hadde trukket sverdet mot helveteshunden. «Faren min har hatet meg fra den dagen jeg ble født, Percy,» sa hun. «Han ønsket seg ikke noe barn. Da han fikk meg, ba han Athene om å ta meg med tilbake og oppfostre meg på Olympos fordi han var for opptatt med jobben sin. Det ble hun ikke spesielt glad for. Hun fortalte ham at helter måtte oppdras av sin dødelige forelder.»

«Men hvordan … jeg mener, du ble vel ikke akkurat født på et sykehus …»

«Jeg dukket opp på dørstokken hos faren min, i en gullvugge som ble fraktet ned fra Olympos av sefyren Vestavind. Man skulle tro at pappa ville huske det som et mirakel, ikke sant? At han kanskje ville tatt noen bilder eller noe sånt. Men han har alltid nektet å snakke om ankomsten min, som om det var det verste som noensinne hadde hendt ham. Da jeg var fem, giftet han seg og glemte Athene fullstendig. Han har en ’alminnelig’, dødelig kone og har fått to ’alminnelige’, dødelige barn, og han forsøker å late som om jeg ikke eksisterer.»

Jeg stirret ut av togvinduet. Lysene fra en sovende by drev forbi. Jeg ville gjerne si noe som kunne trøste Annabeth, men jeg visste ikke hva.

«Moren min giftet seg med en skikkelig ekkel fyr,» sa jeg. «Grover sa at hun gjorde det for å beskytte meg, for å skjule meg i lukten fra en menneskelig familie. Kanskje faren din tenkte på samme måte.»

Annabeth fortsatte å fikle med halskjedet. Hun holdt rundt gullringen som hang sammen med medaljongene. Det slo meg at ringen måtte ha tilhørt faren. Jeg lurte på hvorfor hun gikk med den når hun hatet ham så sterkt.

«Han gir blaffen i meg,» sa hun. «Kona hans – stemoren min – behandlet meg som et misfoster. Hun ville ikke la meg leke med sine egne barn. Pappa holdt med henne. Hver gang det skjedde noe skummelt – et eller annet med monstre for eksempel – pleide de å se stygt på meg begge to, som om de ville si: ’Hvordan våger du å sette familien vår i fare.’ Til slutt tok jeg hintet. Jeg var ikke ønsket, så jeg stakk.»

«Hvor gammel var du da?»

«Like gammel som da jeg kom til leiren. Sju.»

«Men … du kan jo ikke ha kommet deg helt ut til Halvblodsleiren på egen hånd.»

«Ikke på egen hånd, nei. Athene voktet meg og sørget for at jeg fikk hjelp. Jeg fikk noen uventede venner som tok seg av meg – i hvert fall for en kort stund.»

Jeg hadde lyst til å spørre hva som skjedde, men Annabeth virket fordypet i triste minner. Så jeg lyttet til lyden av Grovers snorking og glante ut gjennom togvinduene mens de mørke åkrene i Ohio suste forbi.

Mot slutten av den andre dagen vår på toget, trettende juni, åtte dager før sommersolverv, kjørte vi gjennom noen gylne åser og over Mississippi-elva inn i St. Louis.

Annabeth strakte hals for å se Gateway Arch, som for meg så ut som et digert handleveskehåndtak som var plantet midt i byen.

«Det har jeg lyst til,» sukket hun.

«Hva da?» spurte jeg.

«Å bygge noe sånt som det. Har du noen gang sett Parthenon, Percy?»

«Bare på bilder.»

«En dag skal jeg dra og se det i virkeligheten. Jeg kommer til å bygge det største monumentet over gudene noensinne. Noe som vil vare i tusen år.»

Jeg lo. «Du? Arkitekt?»

Jeg visste ikke hvorfor, men jeg syntes det var morsomt. Bare tanken på at Annabeth skulle sitte i fred og ro og tegne hele dagen.

Hun ble rød i kinnene. «Ja, arkitekt. Athene forventer at barna hennes skal skape ting, ikke bare rive dem ned, som en viss jordskjelvgud jeg vet om.»

Jeg kikket på de virvlende, brune vannmassene i Mississippi under meg.

«Unnskyld,» sa Annabeth. «Det var stygt sagt.»

«Kan vi ikke prøve å samarbeide litt?» spurte jeg bønnfallende. «Jeg mener, hendte det aldri at Athene og Poseidon samarbeidet?»

Annabeth måtte tenke seg om en stund. «Jo … om stridsvognen,» sa hun nølende. «Det var moren min som skapte den, men Poseidon skapte hestene av brusende bølgetopper. Så de måtte samarbeide for å gjøre den ferdig.»

«Da kan vi også klare det. Ikke sant?»

I samme øyeblikk var vi i byen. Annabeth fulgte Gateway Arch med øynene til den forsvant bak et hotell.

«Vi kan vel det,» sa hun til slutt.

Toget kjørte inn på Amtrak-stasjonen i sentrum. En stemme over høyttaleren fortalte oss at det ville bli et tre timers opphold før toget dro videre mot Denver.

Grover strakte på seg. Allerede før han var helt våken, sa han: «Mat.»

«Kom igjen, geitegutt,» sa Annabeth. «Vi skal på sightseeing.»

«Sightseeing?»

«Til Gateway Arch,» sa hun. «Buen. Dette er kanskje min eneste sjanse til å komme til toppen. Blir dere med, eller blir dere ikke med?»

Grover og jeg utvekslet blikk.

Han trakk på skuldrene. «Så lenge de har en snackbar uten monstre, så.»

Gateway Arch lå omtrent halvannen kilometer fra jernbanestasjonen. Så sent på dagen var ikke køen særlig lang. Vi slentret gjennom det underjordiske museet og kikket på prærievogner og annet skrot fra attenhundretallet. Det var ikke altfor spennende, men Annabeth fortalte oss en masse interessante fakta om hvordan buen ble bygd, og Grover ga meg seigmenn med jevne mellomrom, så jeg hadde det helt greit.

Men jeg så stadig omkring meg på de andre menneskene i køen. «Lukter du noe?» mumlet jeg til Grover.

Han løftet nesa fra seigmannposen lenge nok til å snuse ut i lufta. «Underjordisk,» sa han. «Underjordisk luft lukter alltid monstre. Det betyr sikkert ingenting.»

Men likevel var det et eller annet som ikke stemte. Jeg hadde en følelse av at vi ikke burde være her.

«Dere,» sa jeg. «Når det gjelder gudenes maktsymboler?»

Annabeth hadde stått og lest om konstruksjonsutstyret som ble brukt for å bygge buen, men hun så bort på meg. «Ja?»

«Jo, Had…»

Grover kremtet. «Vi er på et offentlig sted … Du mener vår venn der nede?»

«Eh, nettopp,» sa jeg. «Vår venn der nede. Har ikke han en hatt som funker akkurat som capsen til Annabeth?»

«Du mener Mørkets hjelm,» sa Annabeth. «Jo, det er maktsymbolet hans. Jeg så den ved siden av stolen hans under rådsmøtet sist vintersolverv.»

«Var han der?» spurte jeg.

Hun nikket. «Det er den eneste gangen han har lov til å besøke Olympos … den mørkeste dagen i året. Men hjelmen hans er mye mer kraftfull enn usynlighetscapsen min, hvis det jeg har hørt er sant …»

«Den gjør at han kan forvandle seg til mørke,» bekreftet Grover. «Han kan smelte sammen med skyggene eller gå gjennom vegger. Han kan verken bli tatt på, sett eller hørt. Men han kan utstråle en frykt som er så sterk at den kan drive deg fra vettet eller få hjertet ditt til å slutte å slå. Hvorfor tror du alle fornuftige skapninger er mørkredde?»

«Men … hvordan vet vi at han ikke er her akkurat nå og holder øye med oss?» spurte jeg.

Annabeth og Grover utvekslet blikk.

«Det vet vi ikke,» sa Grover.

«Takk, nå føler jeg meg mye bedre,» sa jeg. «Har du noen blå seigmenn igjen?»

Jeg hadde nesten fått de skvetne nervene mine under kontroll igjen da jeg så den bitte lille heisen vi skulle kjøre til topps i buen med, og jeg skjønte straks at jeg var i knipe. Jeg hater lukkede rom. Jeg blir livredd når jeg er på steder hvor jeg ikke kan komme meg ut.

Vi ble klemt inn i heisen sammen med en diger, feit dame og hunden hennes, en chihuahua med et strasshalsbånd. Jeg lurte på om chihuahuaen var en slags førerhund, for ingen av vaktene kommenterte den.

Vi begynte på turen oppover, inne i Gateway Arch. Jeg hadde aldri kjørt med en heis som gikk i en bue, og magen min var ikke spesielt glad for det.

«Hvor er foreldrene deres?» spurte den feite damen.

Hun hadde små, stikkende øyne, kaffeflekkede tenner, en slaskete dongerihatt og en dongerikjole som bulte så kraftig ut at hun så ut som et luftskip i jeans.

«De er nede i museet,» sa Annabeth. «De har høydeskrekk.»

«Å, stakkars.»

Chihuahuaen knurret. Damen sa: «Nå, nå, guttebass. Oppfør deg pent.» Hunden hadde små, stikkende øyne, akkurat som eieren sin – intelligente og ondskapsfulle.

«Guttebass? Er det navnet hans?» spurte jeg.

«Nei,» svarte damen.

Hun smilte, som om det forklarte alt.

Øverst i buen minnet utsiktsrommet meg om en teppebelagt hermetikkboks. Man kunne se utover byen på den ene siden og elva på den andre fra rader med små vinduer. Utsikten var helt grei, men hvis det er noe jeg liker mindre enn et lukket rom, så er det et lukket rom to hundre meter oppe i lufta. Jeg hadde behov for å komme meg ned rimelig kjapt.

Annabeth fortsatte å snakke om bygningsstrukturen og at hun ville gjort vinduene større og lagt inn et gjennomsiktig gulv. Hun kunne sikkert ha blitt der oppe i timevis, men heldigvis for meg forkynte vakten at utsiktsrommet stengte om noen få minutter.

Jeg loset Grover og Annabeth mot utgangen, skjøv dem inn i heisen og skulle til å gå inn selv da jeg oppdaget at det allerede var to andre turister der inne. Det var ikke plass til meg.

«Du tar neste vogn,» sa vakten.

«Vi går ut,» sa Annabeth. «Vi venter her med deg.»

Men det kom bare til å lage kaos og ta enda mer tid, så jeg sa: «Nei, det går bra. Vi ses der nede.»

Grover og Annabeth så nervøse ut begge to, men de lot heisdøra gli igjen. Heisvognen forsvant nedover rampen.

De eneste som var igjen i utsiktsetasjen sammen med meg, var en liten gutt med foreldrene sine, vakten og den feite damen med chihuahuaen.

Jeg smilte nervøst til den feite damen. Hun smilte tilbake, og den kløftede tungen gled ut mellom tennene.

Vent nå litt.

Kløftet tunge?

Før jeg rakk å bestemme meg for om jeg virkelig hadde sett det, hoppet hunden ned og begynte å bjeffe mot meg.

«Nå, nå, guttebass,» sa damen. «Synes du dette er et passende tidspunkt? Nå som det er så mange hyggelige mennesker her?»

«Vovvov!» sa den lille gutten. «Se, en vovvov!»

Chihuahuaen flekket tenner mot meg, og fråde dryppet fra de svarte leppene.

«Ja ja, sønn,» sukket den feite damen. «Hvis du insisterer.»

Det kjentes plutselig som om magen min frøs til is. «Eh, kalte du nettopp den chihuahuaen for sønnen din?»

«En kimære, lille venn,» rettet den feite damen. «Ikke en chihuahua. Det er lett å ta feil.»

Hun brettet opp dongeriermene og avslørte at huden hennes var skjellete og grønn. Pupillene i øynene hennes var horisontale sprekker, som på et krypdyr.

Chihuahuaen bjeffet høyere, og hvert bjeff var sterkere enn det forrige. Først lød det som en dobermann, deretter som en løve. Til slutt gikk bjeffingen over i et brøl.

Den lille gutten skrek. Foreldrene dro ham tilbake mot døra til utkikksrommet og rygget rett inn i vakten, som sto lamslått og stirret på monsteret.

Kimæren var nå så høy at ryggen buttet mot taket. Den hadde løvehode med blodig manke, kropp og hover som en gigantisk geit, og halen var en slange, en tre meter lang klapperslange som vokste rett ut av den hårete bakparten. Den hadde fortsatt halsbåndet rundt halsen, og den tallerkenstore navneplaten var nå lett å lese: KIMÆRE – RABIAT, ILDPUSTENDE OG GIFTIG – HVIS DU FINNER DEN, RING TARTAROS – INT.NR. 954.

Jeg klarte ikke engang å ta hetten av pennen. Hendene mine var numne. Jeg var tre meter unna kimærens blodige gap og jeg visste at beistet ville kaste seg over meg med det samme jeg rørte på meg.

Slangedamen laget en hvesende lyd som godt kunne ha vært latter. «Vær æret, Percy Jackson. Den store Zevs lar meg sjelden teste en helt mot et av mine egne avkom. For jeg er alle monstres mor, den fryktelige Echidna!»

Jeg stirret på henne. Alt jeg kom på å si, var: «Er ikke det latinsk for maursluker?»

Hun satte i et hyl, og slangeansiktet ble brunt og grønt av raseri. «Jeg hater at folk sier det! Tenk å kalle opp det latterlige dyret etter meg. Som takk, Percy Jackson, skal min sønn tilintetgjøre deg!»

Kimæren gikk til angrep med løvetennene blottet. Jeg klarte å hoppe til side og unngå bittet.

Jeg havnet ved siden av familien og vakten, som alle skrek mens de prøvde å tvinge opp døra til nødutgangen.

Jeg kunne ikke la dem komme til skade. Jeg tok hetten av sverdet, løp til den andre enden av rommet og brølte: «Hei, chihuahua!»

Kimæren snudde seg raskere enn jeg hadde trodd var mulig.

Før jeg rakk å svinge sverdet, åpnet den munnen og slapp ut en stank som fra verdens største utegrill, og sendte sprutende ild rett mot meg.

Jeg kastet meg til side. Gulvteppet tok fyr, og varmen var så intens at den nesten svidde av meg øyenbrynene.

Der hvor jeg hadde stått et øyeblikk før, var det et digert hull i veggen på buen, med smeltet metall dampende rundt kantene.

Flott, tenkte jeg. Vi har nettopp ødelagt et nasjonalmonument.

Anaklusmos var nå et skinnende bronsesverd i hendene mine, og da kimæren snudde seg, hogg jeg til mot nakken dens.

Det var en dødelig tabbe. Sverdbladet traff halsbåndet i en skur av gnister uten å gjøre skade. Jeg prøvde å gjenvinne balansen, men jeg var så opptatt av å forsvare meg mot den ildsprutende løvekjeften at jeg fullstendig glemte slangehalen, til den slo ut som en pisk og boret huggtennene inn i leggen min.

Hele beinet mitt sto i full fyr. Jeg prøvde å stikke Anaklusmos inn i munnen på kimæren, men slangehalen surret seg rundt anklene på meg og rev meg ut av balanse. Sverdet fløy ut av hånda mi og virvlet ut gjennom hullet i buen og ned mot Mississippi-elva.

Jeg klarte å kare meg på beina, men jeg visste at jeg hadde tapt. Våpenet mitt var borte, og jeg kjente dødelig gift strømme opp mot brystet. Chiron hadde fortalt meg at Anaklusmos alltid ville komme tilbake til meg, men jeg hadde ingen penn i lomma. Kanskje den hadde falt for langt vekk. Kanskje den bare kom tilbake når den var en penn. Jeg visste ikke og kom neppe til å leve lenge nok til å få svar på det.

Jeg rygget inn i hullet i veggen. Kimæren rykket knurrende forover med røyk sivende ut mellom leppene. Slangedamen, Echidna, klukklo. «Dagens helter er ikke som de engang var, eller hva, sønn?»

Monsteret knurret. Det virket ikke som om den hadde noe hastverk med å ta livet av meg nå som jeg var sjanseløs.

Jeg skottet bort på vakten og familien. Den lille gutten gjemte seg bak beina til faren. Jeg måtte beskytte disse menneskene. Jeg kunne ikke bare … dø. Hele kroppen min sto i brann, så det var vanskelig å tenke, og jeg følte meg svimmel. Jeg hadde ikke noe sverd. Jeg sto rett overfor et enormt, ildsprutende monster. Det var kanskje ikke så merkelig at jeg var redd.

Jeg hadde ikke noe annet sted å gjøre av meg, så jeg gikk ut til kanten av hullet. Langt, langt under meg glitret elva.

Ville monstrene forsvinne hvis jeg døde? Ville de la menneskene være i fred?

«Hvis du er Poseidons sønn,» hveste Echidna, «bør du ikke frykte vann. Hopp, Percy Jackson. Vis meg at vannet ikke vil skade deg. Hopp ut og hent sverdet ditt. Vis hva du er laget av.»

Ja, nettopp, tenkte jeg. Jeg hadde lest et sted at å falle i vannet fra noen etasjer oppe var som å lande på hard asfalt. Her oppe fra ville jeg bli til grøt.

Kimærens munn glødet rødt og varmet seg opp til et nytt utbrudd.

«Du har ingen tro,» sa Echidna til meg. «Du stoler ikke på gudene. Jeg kan ikke klandre deg, lille feiging. Det er best du dør nå. Gudene er svikefulle. Giften er allerede i hjertet ditt.»

Hun hadde rett: Jeg var i ferd med å dø. Jeg kjente at jeg pustet langsommere. Ingen kunne redde meg, ikke engang gudene.

Jeg snudde på hodet og så ned i vannet. Jeg husket den varme gløden fra min fars smil da jeg var liten. Han måtte ha sett meg. Han måtte ha besøkt meg da jeg lå i vuggen.

Jeg husket den snurrende, grønne tridenten som hadde dukket opp på himmelen den kvelden vi fanget flagget, da Poseidon hadde erklært meg som sin sønn.

Men dette var ikke havet. Dette var Mississippi, USAs midtpunkt. Det fantes ingen sjøgud her. «Dø, troløse gutt,» freste Echidna, og kimæren sendte en flammesøyle mot ansiktet mitt.

«Far, hjelp meg,» ba jeg.

Jeg snudde meg og hoppet. Med brennende klær og giften pumpende gjennom blodet falt jeg som en stein mot elva.

14

JEG BLIR EN KJENT RØMLING

Jeg skulle gjerne ha fortalt deg at jeg fikk noen dype aha-opplevelser på vei ned, at jeg forsonet meg med min egen dødelighet, at jeg lo døden rett opp i ansiktet, osv.

Vil du vite sannheten? Min eneste tanke var: Aaaaaaaaaahhhhh!

Elva kom rasende mot meg som en lastebil i femte gir. Vinden rev pusten ut av lungene mine. Kirkespir og skyskrapere og broer tumlet inn og ut av synsfeltet.

Og så: Flaaa-boooom!

Rundt meg ble det helt hvitt av bobler. Jeg sank gjennom mørket, overbevist om at jeg kom til å bli liggende på bunnen av et tretti meter tykt mudderlag og bli borte for alltid.

Men sammenstøtet med vannet hadde ikke gjort vondt. Jeg falt langsomt nå, med bobler piplende opp mellom fingrene. Jeg dalte lydløst ned på elvebunnen. En malle på størrelse med stefaren min svømte bort i halvmørket. Skyer av slam og motbydelig søppel – ølflasker, gamle sko, plastposer – virvlet opp rundt meg.

På dette tidspunktet var det et par ting som begynte å demre for meg. For det første: Jeg var ikke blitt slått flat som en pannekake. Jeg var ikke blitt grillet til et stykke svidd kjøtt. Faktisk kunne jeg ikke engang kjenne giften fra kimæren syde i blodet lenger. Jeg var i live, og det kjentes godt.

Det neste som gikk opp for meg: Jeg var ikke våt. Jeg mener, jeg kunne føle kulda fra vannet. Jeg kunne se hvor ilden på klærne mine var blitt kvalt. Men da jeg tok på skjorta mi, føltes den fullstendig tørr.

Jeg så på søppelet som drev forbi, og snappet til meg en gammel sigarettlighter.

Ikke tale om, tenkte jeg.

Jeg knipset lighteren. Den tente. En liten flamme dukket opp, her nede på bunnen av Mississippi.

Da jeg fanget et klissvått hamburgerpapir fra strømmen, ble papiret tørt med det samme. Det tok fyr uten problemer. Straks jeg ga slipp på det, sluknet flammen fresende. Papiret ble igjen en slimete lefse. Sprøtt.

Men det aller rareste var det siste som slo meg: Jeg pustet. Jeg var under vann og jeg pustet normalt.

Jeg sto med mudder til langt opp på lårene. Beina mine føltes ustø. Jeg skalv på hendene. Jeg burde ha vært død. Det at jeg ikke var det, virket som … tja, et mirakel. Jeg innbilte meg at jeg hørte en kvinnestemme, en stemme som lød litt som moren min: Percy, hva sier du da?

«Eh … takk.» Under vann hørtes jeg ut som jeg gjorde på båndopptak, som et mye eldre barn. «Takk skal du ha … far.»

Ikke noe svar. Bare de mørke skyggene av søppel som drev med strømmen, den enorme mallen som gled forbi, og på vannoverflaten høyt over meg glitrende solskinn som badet alt i et karamellfarget skjær.

Hvorfor hadde Poseidon reddet meg? Jo mer jeg tenkte på det, desto mer skamfull ble jeg. Jeg hadde vært heldig noen ganger før. Mot et beist som kimæren hadde jeg vært sjanseløs. De stakkars menneskene i Buen var antagelig brent til toast. Jeg kunne ikke beskytte dem. Jeg var ingen helt. Kanskje jeg bare skulle bli her nede sammen med kjempefisken og leve av det jeg kunne finne på elvebunnen.

Fump-fump-fump. Skovlhjulene på en elvebåt kvernet over meg og virvlet mudderet rundt.

Der, mindre enn tre meter foran meg, lå sverdet mitt, med det glitrende bronsetverrstykket stikkende opp av mudderet.

Jeg hørte kvinnestemmen igjen: Percy, ta sverdet. Din far har tro på deg. Denne gangen var jeg sikker på at stemmen ikke kom fra mitt eget hode. Det var ikke noe jeg innbilte meg. Det virket som om ordene kom overalt fra og kruste gjennom vannet som sonarlydene fra en delfin.

«Hvor er du?» ropte jeg høyt.

Og så, gjennom halvmørket, så jeg henne – en kvinne med farge som vannet, et spøkelse i strømmen som fløt like over sverdet. Hun hadde langt, flagrende hår, og øynene, som bare så vidt var synlige, var grønne som mine.

Jeg fikk en klump i halsen. «Mamma?» sa jeg.

Nei, barn, jeg er bare en budbringer, men din mors skjebne er ikke så håpløs som du tror. Dra til kysten ved Santa Monica.

«Hva?»

Det er din fars vilje. Før du går ned i underverdenen, må du dra til Santa Monica. Vær så snill, Percy, jeg kan ikke bli lenge. Denne elva er altfor skitten for meg.

«Men …» Jeg var sikker på at denne kvinnen var moren min, eller i hvert fall en slags gjenspeiling av henne. «Hvem … hvordan klarte du …»

Det var så mye jeg hadde lyst til å spørre om at ordene satte seg fast i halsen.

Jeg kan ikke bli, modige gutt, sa kvinnen. Hun strakte ut hånda, og jeg følte strømmen stryke meg over ansiktet som et kjærtegn. Du må dra til Santa Monica! Og Percy, ikke stol på gavene …

Stemmen hennes døde bort.

«Gaver?» spurte jeg. «Hvilke gaver? Vent!»

Hun forsøkte å si noe mer, men lyden var borte. Skikkelsen bleknet og forsvant. Hvis det var moren min, hadde jeg mistet henne enda en gang.

Jeg følte at jeg hadde lyst til å drukne meg. Det eneste problemet var: Jeg var ikke i stand til å drukne.

Din far har tro på deg, hadde hun sagt.

Hun hadde også kalt meg modig … hvis ikke det var mallen hun hadde snakket til, da.

Jeg vasset mot Anaklusmos og løftet det etter tverrstykket. Kimæren var kanskje fortsatt der oppe med den slangeaktige, feite moren sin og ventet på å gjøre slutt på meg. I det minste måtte politiet ha kommet for å finne ut hvem som hadde sprengt et hull i Buen. Hvis de fant meg, ville de nok stille meg et og annet spørsmål.

Jeg satte hetten på sverdet og stakk kulepennen i lomma. «Takk, far,» sa jeg igjen ut i det mørke vannet. Så sparket jeg meg opp av mudderet og la på svøm mot overflaten.

Jeg kom opp ved siden av en flytende McDonald’s.

Et kvartal unna var Gateway Arch omringet av hvert eneste utrykningskjøretøy i St. Louis. Politihelikoptre kretset over meg. Mengden av skuelystne minnet meg om Times Square på nyttårsaften.

En liten jente sa: «Mamma! Den gutten gikk opp av elva!»

«Så fint, lille venn,» sa moren og strakte hals for å se på ambulansene.

«Men han er helt tørr!»

«Så fint, lille venn.»

En kvinnelig nyhetsreporter sto foran et kamera og snakket: «Antagelig ikke et terroristangrep, blir vi fortalt, men det er fortsatt svært tidlig i etterforskningen. Som dere kan se, er skadene betydelige. Vi prøver å få tak i noen av de overlevende som kanskje kan kommentere øyenvitneskildringene om en person som falt ned fra Buen.»

Overlevende. Jeg følte en bølge av lettelse skylle gjennom meg. Kanskje vakten og familien hadde klart seg. Jeg håpet at alt sto bra til med Grover og Annabeth.

Jeg prøvde å albue meg fram gjennom mengden for å se hva som foregikk innenfor politisperringen.

«… en ung gutt,» sa en annen reporter. «Channel Five har fått opplyst at overvåkningskameraer viser en ung gutt som går amok i utsiktsrommet og på en eller annen måte utløser en voldsom eksplosjon. Det er vanskelig å tro, John, men det er det vi får høre. Vi gjentar at ingen er bekreftet omkommet …»

Jeg rygget og prøvde å holde hodet lavt. Jeg måtte gå et langt stykke rundt politisperringen. Overalt krydde det av journalister og uniformerte politifolk.

Jeg hadde nesten mistet alt håp om å finne Annabeth og Grover igjen da en velkjent stemme brekte: «Perrr-cy!»

Idet jeg snudde meg, ble jeg kroppstaklet av Grover med en bjørneklem – eller geiteklem. Han sa: «Vi trodde du hadde tatt snarveien til Hades!»

Annabeth sto bak ham og prøvde å se sint ut, men til og med hun virket lettet over å se meg. «Vi kan tydeligvis ikke la deg være alene i fem minutter! Hva skjedde?»

«Jeg falt.»

«Percy! Hundre og nittito meter?»

Bak meg ropte en politimann: «Rydd vei!» Mengden delte seg, og et par ambulansefolk hastet forbi og trillet en kvinne på en båre. Jeg kjente henne straks igjen som moren til den lille gutten som hadde vært i utsiktsrommet. Hun sa: «Og den digre hunden, den digre, ildpustende chihuahuaen …»

«Det går bra, frue,» sa ambulansemannen. «Bare ro deg ned. Alt står bra til med familien din. Det er bare medisinen som begynner å virke.»

«Jeg er ikke gal! Den gutten hoppet ut av hullet, og monsteret forsvant.» Så fikk hun øye på meg. «Der er han! Der er gutten!»

Jeg snudde meg raskt og dro Annabeth og Grover etter meg. Vi forsvant inn i folkehavet.

«Hva er det som skjer?» spurte Annabeth. «Snakket hun om den chihuahuaen i heisen?»

Jeg fortalte dem hele historien om kimæren, Echidna, stupet mitt fra hullet og undervannsdamens budskap.

«Jøss,» sa Grover. «Vi er nødt til å få deg til Santa Monica! Du kan ikke ignorere en tilkalling fra faren din.»

Før Annabeth rakk å si noe, passerte vi en annen reporter som var i gang med et nyhetsinnslag, og jeg holdt på å bråstoppe da han sa: «Percy Jackson. Det stemmer, Dan. Channel Twelve har fått opplyst at gutten som kan ha utløst eksplosjonen, passer til beskrivelsen av en ung mann som er ettersøkt av politiet etter en alvorlig bussulykke i New Jersey for tre dager siden. Og man tror at gutten er på vei vestover. Til seerne der hjemme: Her er et bilde av Percy Jackson.»

Vi dukket rundt nyhetsbilen og smatt inn i en sidegate.

«Det viktigste først,» sa jeg til Grover. «Vi må komme oss ut av byen!»

På en eller annen måte klarte vi å komme oss tilbake til jernbanestasjonen uten å bli oppdaget. Vi gikk om bord i toget rett før det rullet ut av stasjonen med kurs for Denver. Toget tøffet vestover mens mørket falt på, og bak oss blinket lysene fra politihelikoptrene over silhuetten av St. Louis.

15

EN GUD SPANDERER HAMBURGERE PÅ OSS

På ettermiddagen dagen etter, fjortende juni, sju dager før sommersolverv, rullet toget inn i Denver. Vi hadde ikke spist siden kvelden før i spisevognen, et eller annet sted i Kansas. Vi hadde ikke dusjet siden vi dro fra Halvblodsleiren, og jeg var sikker på at det var lett å merke.

«Kanskje vi skal prøve å kontakte Chiron,» sa Annabeth. «Jeg har lyst til å fortelle ham om samtalen din med elveånden.»

«Du husker vel at vi ikke kan bruke telefoner?»

«Jeg snakker ikke om telefoner.»

Vi slentret rundt i sentrum i omtrent en halvtime, men jeg skjønte ikke hva Annabeth lette etter. Lufta var tørr og varm, noe som føltes uvant etter det fuktige klimaet i St. Louis. Overalt hvor vi gikk, virket det som om Rocky Mountains stirret på meg, som en tidevannsbølge som snart ville styrte inn over byen.

Til slutt fant vi et sted som hadde selvvask av biler. Vi satte kursen mot båsen som lå lengst borte fra gata, og holdt øynene åpne etter politibiler. Tre ungdommer ved en bilvask, uten bil – enhver purk som var verdt lønna si, ville skjønne at vi hadde ugler i mosen.

«Hva skal vi egentlig?» spurte jeg da Grover løftet av høytrykksspyleren.

«Det koster 75 cent,» mumlet han. «Jeg har bare to halvdollarmynter igjen. Hva med deg, Annabeth?»

«Ikke se på meg,» sa hun. «Jeg blakket meg på spisevognen.»

Jeg fisket opp de siste vekslepengene mine og ga en halvdollar til Grover. Da hadde jeg to femcentmynter og en drakme fra Medusas nissemarked igjen.

«Flott,» sa Grover. «Vi kunne naturligvis også gjøre det med en sprayflaske, men forbindelsen er ikke like god, og jeg blir så fort trøtt i armen av all pumpingen.»

«Hva er det du snakker om?»

Han puttet myntene inn i sprekken og satte bryteren på FIN SPRAY. «Jeg skal sende en IM,» sa han.

«Instant Message?»

«En Iris-melding,» rettet Annabeth. «Regnbuegudinnen Iris er budbringer for gudene. Hvis man vet hva man skal spørre om, og hun ikke er for opptatt, gjør hun det samme for halvblodsfolk.»

«Tilkaller man gudinner med en høytrykksspyler?»

Grover løftet munningen i været, og vann freste ut som en tykk, hvit tåke. «Bare si ifra hvis du vet om en enklere måte å lage en regnbue på.»

Ganske riktig – ettermiddagssola lyste opp de ørsmå dråpene og skapte et regnbuemønster.

Annabeth rakte ut hånda mot meg. «Drakmen, takk.»

Jeg ga den til henne.

Hun løftet mynten over hodet. «O gudinne, ta imot vårt offer.»

Hun kastet drakmen inn i regnbuen. Den forsvant i en gyllen skimring.

«Halvblodsåsen,» sa Annabeth.

Et øyeblikk skjedde det ingenting.

Så stirret jeg gjennom tåken og så jordbæråkre og Long Island Sound i det fjerne. Det virket som om vi var på verandaen utenfor det store huset. Med ryggen til oss ved rekkverket sto en fyr med sandfarget hår og shorts og en oransje singlet. Han holdt et bronsesverd i hånda og lot til å stirre intenst på et eller annet ute i enga.

«Luke!» ropte jeg.

Han snudde seg og sperret øynene opp. Jeg kunne ha sverget på at han sto en meter foran meg bak en skjerm av tåke, bortsett fra at jeg bare kunne se den delen av ham som dukket opp i regnbuen.

«Percy!» Det arrete ansiktet hans sprakk opp i et glis. «Er Annabeth der også? Takk gudene! Går det bra med dere?»

«Vi har det … eh … flott,» stammet Annabeth. Hun prøvde manisk å rette på den skitne T-skjorta og skyve de løse hårlokkene bort fra ansiktet. «Vi trodde at … Chiron … jeg mener …»

«Han er nede ved hyttene.» Lukes smil bleknet. «Vi har noen problemer med noen av leirdeltakerne. Hør her, er alt i orden? Går det bra med Grover?»

«Her er jeg,» ropte Grover. Han flyttet munningen på høytrykksspyleren litt til siden og gikk inn i Lukes synsfelt. «Hva slags problemer?»

I det samme svingte en diger Lincoln Continental inn på bilvaskområdet med hylende hiphopmusikk på stereoanlegget. Da bilen gled inn i båsen ved siden av, vibrerte bassen fra subwooferen så kraftig at fortauet ristet.

«Chiron måtte … hva er den lyden?» brølte Luke.

«Jeg skal fikse det!» brølte Annabeth tilbake og så svært lettet ut over et påskudd til å komme seg ut av syne. «Grover, kom!»

«Hva?» sa Grover. «Men …»

«Gi spyleren til Percy og bli med meg!» kommanderte hun.

Grover mumlet noe om at jenter var vanskeligere å forstå enn Orakelet i Delphi, så rakte han meg høytrykksspyleren og fulgte etter Annabeth.

Jeg rettet på slangen slik at jeg bevarte regnbuen og fortsatt kunne se Luke.

«Chiron måtte gripe inn i en slåsskamp,» ropte Luke til meg gjennom musikken. «Det er temmelig anspent her nå, Percy. Rykter begynte å svirre om kampen mellom Zevs og Poseidon. Vi vet ikke riktig hvem det er som har lekket – antagelig den samme drittsekken som tilkalte helveteshunden. Nå begynner leirdeltakerne å velge side. Det begynner å se ut som trojanerkrigen på nytt. Afrodite, Ares og Apollon støtter Poseidon, mer eller mindre. Athene støtter Zevs.

Jeg grøsset ved tanken på at Clarisses hytte sto på pappas side. I båsen ved siden av hørte jeg Annabeth og en fyr krangle med hverandre, og så ble musikken skrudd kraftig ned.

«Hva er status?» spurte Luke. «Chiron vil bli lei seg for at han ikke fikk snakke med deg.»

Jeg fortalte ham mer eller mindre alt som hadde skjedd, inkludert drømmene mine. Det føltes så godt å se ham – det var som om jeg var tilbake i leiren i noen minutter – at det ikke gikk opp for meg hvor lenge jeg hadde snakket, før vaskeautomaten begynte å pipe, og jeg skjønte at jeg bare hadde et minutt igjen før vannet ble skrudd av.

«Jeg skulle ønske jeg kunne være sammen med dere,» sa Luke. «Vi kan ikke gi dere mye hjelp herfra, er jeg redd, men hør her … Det må ha vært Hades som stjal lynmalen. Han var på Olympos under vintersolverv. Jeg var leder for utflukten dit, og da så vi ham.»

«Men Chiron sa at gudene ikke kan stjele hverandres magiske gjenstander direkte.»

«Det er sant,» sa Luke og så plaget ut. «Likevel … Hades hadde Mørkets hjelm. Hvordan kunne noen andre snike seg inn i tronsalen og stjele lynmalen? Tyven må ha vært usynlig.»

Vi var begge tause en stund, til det virket som om det gikk opp for Luke hva han hadde sagt.

«Vent nå litt,» sa han. «Jeg mente ikke Annabeth. Hun og jeg har kjent hverandre bestandig. Hun ville aldri … jeg mener, hun er som en lillesøster for meg.»

Jeg lurte på om Annabeth ville like den beskrivelsen. I båsen ved siden av ble musikken slått helt av. En mann skrek av redsel, bildører ble smelt igjen, og så braste den store bilen ut av vaskebåsen med hvinende dekk.

«Det er best du sjekker hva det var for noe,» sa Luke. «Si meg, bruker du vingeskoene? Det hadde vært fint om de var til nytte for deg.»

«Å … eh, ja!» Jeg prøvde å ikke lyde som en skyldbetynget løgner. «Ja, de har virkelig vært til stor nytte.»

«Mener du det?» Han gliste. «Så de passet altså?»

Vannet ble skrudd av. Tåken begynte å løse seg opp.

«Vel, pass på dere selv der ute i Denver,» ropte Luke. Stemmen hans begynte å bli svakere. «Og si til Grover at det kommer til å gå bedre denne gangen! Ingen vil bli forvandlet til et furutre hvis han bare …»

Men tåken var borte, og bildet av Luke falmet og forsvant. Jeg var alene i en våt, tom vaskebås.

Annabeth og Grover kom leende rundt hjørnet, men stanset da de så ansiktsuttrykket mitt. Annabeths smil bleknet. «Hva har skjedd, Percy? Hva sa Luke?»

«Ikke så mye,» løy jeg, og magen min føltes like tom som hyttene til de tre store. «Kom, så går vi og spiser middag.»

Noen minutter senere satt vi i en bås i en kafé full av skinnende krom. Overalt rundt oss satt familier og spiste burgere og drakk øl og brus.

Til slutt kom servitøren bort til oss. Hun hevet øyenbrynene skeptisk. «Ja?»

Jeg sa: «Eh, vi vil gjerne bestille middag.»

«Har dere penger til å betale med?»

Grovers underleppe begynte å dirre. Jeg var redd for at han skulle begynne å breke, eller enda verre, begynne å spise av linoleumen. Annabeth så ut som om hun kunne besvime av sult.

Jeg prøvde å pønske ut en tåredryppende historie til servitøren da en voldsom rumling rystet bygningen. En motorsykkel på størrelse med en babyelefant hadde stanset ved fortauskanten.

Alle i kafeen sluttet å snakke. Motorsykkelens frontlykt glødet rødt. På bensintanken var det malt flammer, og et pistolhylster var festet til hver av sidene, med tilhørende våpen. Setet var av lær – men læret så ut som … tja, hud fra et hvitt menneske.

Fyren på motorsykkelen ville fått selv profesjonelle fribrytere til å løpe hjem til mamma. Han var kledd i en rød skjorte som strammet over svulmende muskler, svarte jeans og en svart støvfrakk av skinn. Han gikk med røde, heldekkende solbriller og hadde det ondeste, mest brutale ansiktet jeg noen gang hadde sett – vakkert, kanskje, men ondskapsfullt – med kortklipt, oljete hår og kinn med arr etter utallige slåsskamper. Det rare var at jeg følte at jeg hadde sett ansiktet hans før et eller annet sted.

Idet han gikk inn i kafeen, feide en varm, tørr vind gjennom lokalet. Alle gjestene reiste seg, som om de var hypnotisert, men motorsyklisten vinket avvisende med hånda, og alle satte seg igjen og gjenopptok samtalene sine. Servitøren blunket, som om noen nettopp hadde trykket på en tilbakespolingsknapp i hjernen hennes. Så spurte hun igjen: «Har dere penger til å betale med?»

Motorsyklisten sa: «Jeg tar regninga.» Han akte seg inn i båsen vår, som var altfor liten for ham, slik at Annabeth ble presset inn mot vinduet.

Han så opp på servitøren som sto og måpte mot ham, og sa: «Står du der fortsatt?»

Han pekte på henne, og hun stivnet til. Så snudde hun seg som om noen hadde snurret henne rundt, og marsjerte tilbake mot kjøkkenet.

Motorsyklisten så på meg. Jeg kunne ikke se øynene hans bak de røde solbrillene, men en ekkel følelse begynte å rumle i magen min. Sinne, motvilje, bitterhet. Jeg hadde lyst til å slå knyttnevene i en vegg. Jeg hadde lyst til å slåss med noen. Hvem trodde denne fyren at han var?

Han gliste sleskt til meg. «Så du er sønnen til gamle Sjøgress, hva?»

Jeg burde ha blitt overrasket eller redd, men i stedet følte jeg at jeg stirret på stefaren min, Gabe. Jeg hadde lyst til å rive hodet av fyren. «Hva har du med det å gjøre?»

Annabeth sendte meg et advarende blikk. «Percy, dette er …»

Motorsyklisten løftet hånda.

«Det er greit,» sa han. «Litt trass er helt ålreit. Så lenge du husker hvem som er sjefen. Du vet vel hvem jeg er, lille slektning?»

Så slo det meg hvorfor denne fyren så kjent ut. Han hadde det samme ondskapsfulle hånfliret som noen av ungene i Halvblodsleiren, de fra hytte fem.

«Du er faren til Clarisse,» sa jeg. «Ares, krigsguden.»

Ares gliste og tok av seg solbrillene. Der øynene hans burde ha vært, var det bare ild, tomme øyehuler som glødet av små kjernefysiske eksplosjoner. «Det stemmer, småen. Jeg hørte at du brakk Clarisses spyd.»

«Hun ba om det.»

«Tror jeg så gjerne. Det er greit. Jeg slåss ikke på vegne av ungene mine. Grunnen til at jeg er her, er at … jeg hørte at dere var i byen. Jeg har et aldri så lite forslag til dere.»

Servitøren kom tilbake med fullastede brett med mat – cheeseburgere, pommes frites, løkringer og sjokolademilkshake.

Ares rakte henne noen gulldrakmer.

Hun kikket nervøst på myntene. «Men, disse er ikke …»

Ares dro opp den store kniven sin og begynte å rense neglene. «Er det noe problem, søta?»

Servitøren svelget, så gikk hun sin vei med gullmyntene.

«Du kan ikke gjøre sånt,» sa jeg til Ares. «Du kan ikke bare true folk med kniv.»

Ares lo. «Kødder du? Jeg elsker dette landet. Beste stedet siden Sparta. Bærer du ikke våpen, småen? Det burde du. Det er en farlig verden der ute. Og det bringer meg over på forslaget. Jeg vil at du skal gjøre meg en tjeneste.»

«Hva slags tjeneste kan jeg gjøre for en gud?»

«Noe som en gud ikke har tid til å gjøre selv. Det er ikke store greiene. Jeg glemte skjoldet mitt på et forlatt badeland her i byen. Jeg var ute på en liten … date med kjæresten min. Vi ble avbrutt, og jeg glemte skjoldet. Jeg vil at du skal hente det til meg.»

«Hvorfor drar du ikke bare tilbake og henter det selv?»

Ilden i øyehulene glødet litt kraftigere.

«Hvorfor forvandler jeg deg ikke til en prærierotte og kjører over deg med Harleyen min? Fordi jeg ikke føler for det. En gud gir deg en mulighet til å vise hva du er god for, Percy Jackson. Vil du stå fram som en feiging?» Han bøyde seg forover. «Eller kanskje du bare kan slåss når du har en elv å stupe uti, sånn at pappaen din kan redde deg.»

Jeg hadde lyst til å gi fyren en rett høyre, men av en eller annen grunn visste jeg at det var nøyaktig det han ventet på. Det var Ares’ krefter som gjorde meg sint. Han ville ha elsket det om jeg angrep ham. Jeg hadde ikke lyst til å gi ham den gleden.

«Vi er ikke interessert,» sa jeg. «Vi har allerede et oppdrag.»

Ares’ ildfulle øyne fikk meg til å se ting jeg ikke hadde lyst til å se – blod og røyk og lik på slagmarken. «Jeg vet alt om oppdraget ditt, småen. Da den tingen ble stjålet, sendte Zevs sine beste folk ut for å lete etter den: Apollon, Athene, Artemis og meg selv, naturligvis. Hvis jeg ikke kunne snuse meg fram til et så mektig våpen …» Han slikket seg om leppene, som om bare tanken på lynmalen gjorde ham glupsk. «Ja, når jeg ikke kunne finne det, så er du sjanseløs. Men likevel vil jeg la tvilen komme tiltalte til gode. Faren din og jeg er gamle kompiser. Det var tross alt jeg som fortalte ham at jeg mistenkte gamle Likånde.»

«Sa du til ham at Hades hadde stjålet lynet?»

«Klart det. Jeg pekte ut noen for å starte en krig. Det eldste knepet i boka. Jeg skjønte det med det samme. På en måte har du meg å takke for det lille oppdraget ditt.»

«Takk,» mumlet jeg.

«Men slapp av, jeg er raus som få. Bare gjør den vesle fillejobben for meg, så skal jeg hjelpe deg videre. Jeg skal ordne en tur vestover for deg og vennene dine.»

«Vi klarer oss fint på egen hånd.»

«Ja, det er klart. Uten penger. Uten doning. Og uten den minste anelse om hva dere har i vente. Hjelp meg, så kanskje jeg skal fortelle deg noe du gjerne vil vite. Noe om moren din.»

«Moren min?»

Han gliste. «Der fikk jeg napp, ja. Badelandet ligger halvannen kilometer vestover på Delancy. Du kan ikke unngå å finne det. Let etter kjærlighetstunnelen.»

«Hva var det som avbrøt stevnemøtet ditt?» spurte jeg. «Var det noe som skremte dere bort?»

Ares flekket tenner, men jeg hadde sett det truende uttrykket før, i ansiktet på Clarisse. Det var noe falskt ved det, som om han var nervøs.

«Du er heldig som møter meg, småen, og ikke en av de andre olympierne. De tilgir ikke uforskammetheter like fort som jeg gjør. Jeg møter deg her når du er ferdig. Du bør helst ikke skuffe meg.»

Etter det må jeg ha besvimt eller falt i transe, for da jeg åpnet øynene igjen, var Ares borte. Jeg ville kanskje ha trodd at hele samtalen hadde vært en drøm, men ansiktsuttrykkene til Annabeth og Grover fortalte meg noe annet.

«Ikke bra,» sa Grover. «Ares oppsøkte deg. Dette er ikke bra.»

Jeg stirret ut av vinduet. Motorsykkelen var forsvunnet.

Visste Ares virkelig noe om moren min, eller bare kødda han med meg? Nå som han var borte, hadde alt sinnet rent av meg. Jeg innså at Ares måtte elske å rote i folks følelser. Det var hans makt – å nøre opp under folks lidenskap slik at den forstyrret evnen til å tenke.

«Det er sikkert bare noe lureri,» sa jeg. «Glem Ares. Vi bare stikker.»

«Det kan vi ikke,» sa Annabeth. «Vet du, jeg hater Ares like sterkt som alle andre, men man ignorerer ikke gudene hvis man vil unngå alvorlige uhell. Han tullet ikke da han snakket om å forvandle deg til en rotte.»

Jeg kikket ned på cheeseburgeren min, som plutselig ikke så like appetittvekkende ut. «Hvorfor trenger han hjelp av oss?»

«Kanskje det er et problem som krever hjerneaktivitet,» sa Annabeth. «Ares har styrke, men det er alt. Selv styrke må av og til bøye seg for klokskap.»

«Men dette badelandet … Han virket nesten redd. Hva kan få en krigsgud til å stikke av på den måten?»

Annabeth og Grover kikket nervøst på hverandre.

Annabeth sa: «Det blir vi dessverre nødt til å finne ut av.»

Sola var i ferd med å synke ned bak fjellene da vi fant badelandet. Etter skiltet å dømme hadde det en gang i tiden hett nettopp BADELAND, men en av bokstavene var knust, så nå sto det BADE AND.

Hovedporten var stengt med en hengelås og forsynt med piggtråd øverst. På innsiden snodde digre, tørre vannsklier og rør seg i alle retninger og endte i tomme basseng. Gamle billetter og reklamebrosjyrer flagret rundt på asfalten. Nå som det begynte å skumre, virket stedet trist og skummelt.

«Hvis Ares tok med kjæresten hit på en date,» sa jeg og stirret opp på piggtråden, «så vil jeg helst ikke vite hvordan hun så ut.»

«Percy,» sa Annabeth advarende. «Vis mer respekt.»

«Hvorfor det? Jeg trodde du hatet Ares.»

«Han er fortsatt en gud. Og kjæresten hans har et fryktelig temperament.»

«Du bør helst ikke si noe nedsettende om utseendet hennes,» tilføyde Grover.

«Hvem er hun? Echidna?»

«Nei, Afrodite,» sa Grover litt drømmende. «Kjærlighetsgudinnen.»

«Jeg trodde hun var gift med en eller annen,» sa jeg. «Hephaistos.»

«Hvordan det?» spurte han.

«Å ja.» Jeg følte plutselig trang til å skifte tema. «Hvordan skal vi komme oss inn?»

«Maia!» Vingene vokste ut på Grovers joggesko.

Han fløy over gjerdet, gjorde en ufrivillig salto i lufta og foretok en ikke spesielt elegant landing på motsatt side. Der børstet han støvet av jeansen, som om han hadde planlagt hele forestillingen. «Kommer dere, eller?»

Annabeth og jeg måtte klatre over på den gode, gamle måten. Vi dro piggtråden ned for hverandre da vi krøp over toppen av gjerdet.

Skyggene ble lange mens vi gikk gjennom parken og kikket på attraksjonene. De hadde navn som Ankelbiterøya, Hals over hode og Badebuksetyven.

Ingen monstre kom for å ta oss. Vi hørte ikke den minste lyd.

En suvenirbutikk sto ulåst. Diverse varer lå fortsatt på rekke og rad i hyllene: snøkuler, blyanter, postkort og stativer med …

«Klær,» sa Annabeth. «Nye klær.»

«Ja,» sa jeg. «Men du kan ikke bare …»

«Ikke det?»

Hun rasket med seg en hel rad med plagg og forsvant inn på prøverommet. Noen minutter senere kom hun ut i blomstermønstrede Badeland-shorts, en diger, rød Badeland-T-skjorte og surfersko med Badeland-logo. Over skulderen hadde hun en Badeland-ryggsekk som opplagt var stappfull av andre godsaker.

«Pokker heller,» sa Grover og trakk på skuldrene. Snart var vi alle tre staset opp som vandrende reklameplakater for den nedlagte fornøyelsesparken.

Vi fortsatte å lete etter Kjærlighetstunnelen. Jeg hadde en følelse av at hele parken holdt pusten. «Så Ares og Afrodite har altså et lite eventyr på gang?» sa jeg for å holde tankene unna det stadig tettere mørket.

«Det er eldgammel sladder, Percy,» sa Annabeth. «Tre tusen år gammel sladder.»

«Hva med Afrodites mann?»

«Tja, du vet,» sa hun. «Hephaistos. Smeden. Han ble gjort til krøpling da han var baby og Zevs kastet ham ned fra Olympos. Så han er ikke akkurat vakker. Dyktig med hendene og alt det der, men Afrodite tenner ikke på hjerne og talent, hvis du skjønner?»

«Hun digger motorsyklister.»

«Noe sånt.»

«Vet Hephaistos om det?»

«Ja da,» sa Annabeth. «Han grep dem på fersken en gang. Da fanget han dem i et nett av gull og inviterte alle gudene til å komme og le av dem. Hephaistos prøver alltid å gjøre dem til latter. Det er derfor de møtes på avsidesliggende steder, som …»

Hun stanset og så rett framfor seg. «Som det.»

Foran oss lå et tomt basseng som ville vært fantastisk til å stå på skateboard i. Det var minst femti meter langt og formet som en skål.

Rundt kanten sto ti–tolv bronsestatuer av Cupido på vakt med vingene utslått og pil og bue parat. På motsatt side åpnet det seg en tunnel som vannet antagelig rant ned i når bassenget var fullt. På skiltet over inngangen sto det: KJÆRLIGHETSFOSSEN: INGEN ADGANG FOR FORELDRE!

Grover listet seg bort til kanten. «Hei, se på dette.»

Forlatt på bunnen av bassenget lå en rosa og hvit toseters båt med en baldakin til tak og små hjerter malt over det hele. I det venstre setet lå Ares’ skjold, et skinnende, rundt bronseskjold, og glitret i det svinnende lyset.

«Dette er for enkelt,» sa jeg. «Vi skal altså bare gå ned dit og hente det?»

Annabeth dro fingrene over sokkelen på den nærmeste Cupido-statuen.

«Her er det blitt hugget inn en gresk bokstav,» sa hun. «Eta. Jeg lurer på om …»

«Grover,» sa jeg, «kan du lukte noen monstre?»

Han snuste ut i vinden. «Ingenting.»

«Ingenting … mener du da-vi-var-i-Buen-og-du-ikke-luktet-Echidna-ingenting, eller absolutt ingenting?»

Grover fikk et såret uttrykk i ansiktet. «Jeg sa jo at det var fordi vi var under jorda.»

«OK, beklager.» Jeg pustet dypt inn. «Jeg går ned.»

«Jeg blir med deg.» Grover virket ikke spesielt entusiastisk, men jeg fikk en følelse av at han prøvde å gjøre godt igjen for det som hadde skjedd i St. Louis.

«Nei,» sa jeg. «Jeg vil at du skal være her oppe med vingeskoene dine. Du er Den røde baron, flygeresset, husker du? Jeg stoler på at du gir meg ryggdekning hvis noe går galt.»

Grover skjøt brystet litt fram. «Greit. Men hva kan egentlig gå galt?»

«Jeg aner ikke. Det er bare for å være på den sikre siden. Annabeth, bli med meg …»

«Tuller du?» Hun så på meg som om jeg nettopp hadde ramlet ned fra månen. Hun var knallrød i kinnene.

«Hva er problemet nå da?» spurte jeg.

«Skal jeg liksom bli med deg i … Kjærlighetsfossen? Noe så dødspinlig! Tenk om noen så meg!»

«Hvem skulle se deg her?» Men nå brant det i kinnene mine også. Ville man gjøre det vanskelig, var det bare å overlate det til en jente. «Men greit, jeg gjør det selv.» Men da jeg begynte å klatre ned siden av bassenget, fulgte hun etter meg og mumlet noe om hvordan gutter alltid måtte rote det til.

Vi kom ned til båten. Skjoldet sto lent opp mot et sete, og ved siden av lå en dames silkesjal. Jeg prøvde å se for meg Ares og Afrodite her, et par guder som møtte hverandre i en gammel skrothaug av en fornøyelsespark. Hvorfor? Så la jeg merke til noe jeg ikke hadde sett ovenfra: det var speil rundt hele kanten av bassenget som vendte mot nøyaktig denne flekken. Vi kunne se speilbildet av oss selv uansett i hvilken retning vi så. Det måtte være løsningen. Mens Ares og Afrodite satt og klinte med hverandre, kunne de glane på dem de satte aller høyest: seg selv.

Jeg tok opp sjalet. Det var skimrende rosa, og parfymen var ubeskrivelig – roser eller laurbær fra fjellene. Et eller annet deilig. Jeg smilte litt drømmende og skulle til å stryke meg over kinnet med sjalet da Annabeth rev det ut av hånda mi og stappet det i lomma. «Å nei, du. Hold deg unna den kjærlighetsmagien.»

«Hva?»

«Bare hent skjoldet, Tarehjerne, så stikker vi.»

Idet jeg berørte skjoldet, visste jeg at vi var i trøbbel. Hånda mi rev over et eller annet som hadde festet det til dashbordet. Først trodde jeg det var spindelvev, men så kikket jeg på en bit av det i hånda og så at det var en slags metallnetting, så tynn at den nærmest var usynlig. En slags snubletråd.

«Vent,» sa Annabeth.

«Det er for sent.»

«Det står en gresk bokstav på siden av båten også, en ny Eta. Dette er en felle.»

Overalt rundt oss hørte vi en voldsom støy, som fra en million knirkende tannhjul, som om hele bassenget ble forvandlet til et gigantisk maskineri.

Grover brølte: «Se opp!»

Oppe på kanten spente Cupido-statuene buene sine. Før jeg rakk å si at vi måtte søke dekning, skjøt de, men ikke på oss. De siktet på hverandre. Kraftige silketråder skjøt i en bue over bassenget, forankret seg der de landet, og dannet et stort, gyllent stjernemønster. Deretter begynte mindre metalltråder å veve seg sammen på magisk vis mellom hovedtrådene og danne et nett.

«Vi må komme oss ut,» sa jeg.

«Sier du det,» sa Annabeth.

Jeg grep skjoldet og vi la på sprang, men å komme seg opp den bratte bassengkanten var ikke like lett som det hadde vært å komme seg ned.

«Skynd dere!» ropte Grover.

Han prøvde å løfte opp en del av nettet for oss, men uansett hvor han tok på det, begynte gulltrådene å surre seg rundt hendene hans.

Hodene på Cupido-statuene sprang opp. Ut kom videokameraer. Lyskastere steg opp overalt rundt bassenget og blendet oss, og over en høyttaler tordnet en stemme: «Vi sender live til Olympos om ett minutt … Femtini sekunder, femtiåtte …»

«Hephaistos!» skrek Annabeth. «Så dum jeg er! Eta er ’H’. Han har laget denne fellen for å fange kona si sammen med Ares. Nå kommer vi til å bli sendt på direkten i Olympos og se ut som premiefjols!»

Vi hadde nesten kommet oss opp til kanten da raden med speil åpnet seg som luker, og tusenvis av bitte små metalliske … ting strømmet ut.

Annabeth hylte.

Det var en hær av trekkoppkryp: insekter med skinnende bronsekropper, lange, tynne bein og små klypemunner som alle pilte mot oss som en bølge av klaprende, summende metall.

«Edderkopper!» utbrøt Annabeth. «Edd… edd… ååååh!»

Jeg hadde aldri sett henne slik før. Hun ramlet bakover av skrekk og ble nesten overmannet av edderkopprobotene før jeg dro henne opp og slepte henne tilbake til båten.

Krypene strømmet ut fra alle kanter av bassengkanten nå – millioner av dem. De kravlet inn mot midten av bassenget og omringet oss på alle kanter. Jeg sa til meg selv at de antagelig ikke var programmert til å drepe, bare til å stenge oss inne og bite oss og få oss til å se dumme ut. Men på den annen side var dette en felle laget for å fange guder. Og vi var ikke guder.

Annabeth og jeg kløv opp i båten. Da edderkoppene svermet om bord, begynte jeg å sparke dem bort. Jeg ropte til Annabeth at hun skulle hjelpe meg, men hun var for sjokkskadd til å gjøre noe annet enn å skrike.

«Tretti, tjueni,» lød det over høyttaleren.

Edderkoppene begynte å spytte ut tynne metalltråder i et forsøk på å surre oss fast. Trådene var lette å rive over til å begynne med, men det var utrolig mange av dem, og edderkoppene bare fortsatte å strømme på. Jeg sparket en av dem bort fra Annabeths bein, og den rev en bit av de nye surferskoene mine med klosaksen.

Grover kretset over bassenget med vingeskoene og prøvde å dra nettet løs, men det ville ikke rikke seg.

Tenk, sa jeg til meg selv. Tenk.

Inngangen til kjærlighetstunnelen var under nettet. Vi kunne bruke den som fluktvei, bortsett fra at den var blokkert av en million robotedderkopper.

«Femten, fjorten,» lød det fra høyttaleren.

Vann, tenkte jeg. Hvor kommer vannet til bassenget fra?

Så fikk jeg øye på dem: digre vannrør bak speilene hvor edderkoppene hadde kommet fra. Og over nettet, rett ved siden av en av Cupido-statuene, et slags skur med et stort vindu som måtte være kontrollsenteret.

«Grover!» brølte jeg. «Kom deg inn i det skuret! Finn knappen som skrur på vannet!»

«Men …»

«Gjør det!» Det var et skudd i blinde, men det var vår eneste sjanse. Edderkoppene var nå over hele forstavnen. Annabeth skrek så hun holdt på å bli blå. Jeg måtte få oss ut herfra.

Grover var inne i kontrollbua og hamret løs på knappene.

«Fem, fire …»

Grover så opp på meg med et oppgitt uttrykk og slo ut med armene. Han prøvde åpenbart å fortelle meg at han hadde trykket på hver eneste knapp uten at noe skjedde.

Jeg lukket øynene og tenkte på bølger, strømmende vann, Mississippi-elva, og følte et velkjent knip i magen. Jeg prøvde å forestille meg at jeg halte havet helt inn til Denver.

«To, en, null!»

Vann eksploderte ut av rørene. Det fosset ut i bassenget med et brøl og feide med seg edderkoppene. Jeg dro Annabeth opp i setet ved siden av meg og festet sikkerhetsbeltet akkurat idet tidevannsbølgen slo mot båten, sprutet over kanten, skyllet vekk edderkoppene og gjorde oss klissvåte, men uten at båten veltet. I stedet snudde den seg, løftet seg med vannet og spant i sirkler rundt i malstrømmen.

Vannet var fullt av edderkopper som kortsluttet. Noen av dem ble slått inn mot bassengets betongvegg med slik kraft at de sprakk.

Lyskasterne glødet ned på oss. Cupido-kameraene surret og gikk og sendte levende bilder til Olympos.

Men jeg måtte konsentrere meg om å få kontroll på båten. Jeg manet den til å ri på strømmen og holde seg unna veggen. Kanskje det bare var innbilning, men det virket faktisk som om båten lystret. I hvert fall brakk den ikke opp i en million biter. Vi ble snurret rundt en siste gang. Vannstanden var nå så høy at vi sto i fare for å bli skrelt i skiver av metallnettet. Så vendte båten forstavnen mot tunnelen, og vi fløy som en rakett inn i mørket.

Annabeth og jeg holdt oss fast, og begge skrek da båten danset på bølgene, skrenset borti hjørner og stupte førtifem grader forbi bilder av Romeo og Julie og en haug med andre valentinsdagsgreier.

Så var vi ute av tunnelen. Kveldslufta plystret gjennom håret vårt mens båten suste rett mot utgangen.

Hvis attraksjonen hadde fungert som den skulle, ville vi ha seilt ned en rampe gjennom den gylne Kjærlighetsporten og plasket trygt ned i utgangsbassenget. Men det fantes ett problem. Kjærlighetsporten var lukket med lenker. To båter som var blitt skylt ut av tunnelen før oss, lå nå klemt inn mot sperringen – den ene under vann, den andre delt i to.

«Løsne på beltet,» brølte jeg til Annabeth.

«Er du sprø?»

«Hvis du ikke vil bli smadret.» Jeg festet stroppen på Ares’ skjold til armen min. «Vi blir nødt til å hoppe.» Ideen min var like enkel som den var splitter pine gal. Idet båten traff, måtte vi bruke framdriften som springbrett for å hoppe over porten. Jeg hadde hørt om mennesker som hadde overlevd kollisjoner på den måten ved å bli slengt ti–femten meter vekk fra ulykkesstedet. Med litt flaks ville vi havne i bassenget.

Det virket som om Annabeth forsto hva jeg mente. Hun grep hånda mi da porten nærmet seg.

«Når jeg sier ’nå’,» sa jeg.

«Nei! Når jeg sier nå!»

«Hva?»

«Det er enkel fysikk!» ropte hun. «Kraft ganger utskytningsvinkel …»

«Greit!» ropte jeg. «Når du sier nå!»

Hun nølte … og nølte … og så brølte hun: «Nå!»

Pang!

Annabeth hadde rett. Hvis vi hadde hoppet da jeg trodde vi skulle gjøre det, ville vi ha smelt inn i porten. Hun skaffet oss maksimal høyde.

Uheldigvis var det litt mer enn vi trengte. Båten vår kræsjet inn i haugen, og vi ble slengt opp i lufta, rett over porten, videre over bassenget og ned mot steinhard asfalt.

Et eller annet grep tak i meg bakfra.

Annabeth ropte: «Au!»

Grover!

Midt i løse lufta hadde han grepet meg i skjorta og Annabeth i armen og prøvde å hindre oss i å kræsjlande, men vi var i full fart forover.

«Dere er for tunge!» sa Grover. «Vi styrter!»

Alle tre raste i spiral mot bakken. Grover gjorde sitt beste for å dempe farten.

Vi braste rett inn i et fotobrett. Grovers hode skjøt rett inn i hullet hvor turistene satte ansiktene sine og lot som om de var Noo-Noo, den vennlige hvalen. Annabeth og jeg falt i bakken, skamslåtte, men i live. Ares’ skjold satt fortsatt på armen min.

Da vi fikk igjen pusten, løftet Annabeth og jeg Grover ned fra fotobrettet og takket ham for å ha reddet livet vårt. Jeg så tilbake på Kjærlighetsfossen. Vannstanden var i ferd med å synke. Båten vår var blitt smadret til pinneved mot porten.

Hundre meter unna, ved bassenget foran inngangen, filmet Cupido-kameraene fortsatt. Så ble lysene slått av. Det ble stille og mørkt i parken igjen, bortsett fra den dempede rislingen av vann ned i Kjærlighetsfossens utgangsbasseng. Jeg lurte på om Olympos hadde lagt inn en reklamepause, eller om seertallene våre hadde vært gode.

Jeg hatet å bli ertet. Jeg hatet å bli lurt. Og jeg hadde rikelig med erfaring i å ta meg av bøller som likte å gjøre sånt mot meg. Nå skjøv jeg skjoldet høyere opp på armen og snudde meg mot vennene mine. «Vi må ta en liten prat med Ares.»

16

VI REISER MED EN SEBRA TIL VEGAS

Krigsguden ventet på oss på parkeringsplassen utenfor kafeen.

«Ser man det,» sa han. «Dere ble altså ikke drept.»

«Du visste at det var en felle,» sa jeg.

Ares smilte stygt. «Jeg skal vedde på at krøplingsmeden fikk seg en overraskelse da han fanget et par teite unger. Dere så forresten bra ut på TV.»

Jeg dyttet skjoldet over i hendene hans. «Du er en dritt.»

Annabeth og Grover holdt pusten.

Ares grep skjoldet og snurret det rundt i lufta som pizzadeig. Det skiftet form og forvandlet seg til en skuddsikker vest. Han slengte den over ryggen.

«Ser dere det vogntoget der borte?» Han pekte på en enorm attenhjuler som sto parkert tvers over gaten for kafeen. «Det er framkomstmiddelet deres. Den tar dere rett til L.A., med en stopp i Las Vegas.»

Vogntoget hadde et skilt på baksiden. Fordi det sto i negativ trykk, hvitt på svart, som er en bra kombinasjon for dyslektikere, kunne jeg lese det: INTERNASJONAL OMSORG: HUMAN DYRETRANSPORT. ADVARSEL: LEVENDE VILLE DYR.

«Du kødder,» sa jeg.

Ares knipset med fingrene. Bakdøra på vogntoget åpnet seg. «Gratis tur vestover, småen. Hold opp med den sytinga. Og her skal du få en liten takk for innsatsen.»

Han dro en nylonryggsekk av styret på motorsykkelen og slengte den til meg.

Inni var det nye klær til oss alle, tjue dollar i kontanter, en pung full av gulldrakmer og en pakke med fylte kjeks.

Jeg sa: «Jeg vil ikke ha de lusne …»

«Takk skal du ha, herr Ares,» avbrøt Grover og sendte meg et blikk som varslet full alarm. «Mange takk.»

Jeg skar tenner. Det var antagelig en dødelig fornærmelse å avslå en gave fra en gud, men jeg hadde ikke lyst på noe som Ares hadde tatt i. Motvillig slengte jeg sekken over skulderen. Jeg visste at sinnet mitt skyldtes krigsgudens nærvær, men likevel klødde jeg etter å plante knyttneven midt i planeten på ham. Han minnet meg om alle bøllene jeg hadde møtt i mitt liv: Nancy Bobofit, Clarisse, Stinkbomben Gabe, sarkastiske lærere – alle drittsekkene som hadde kalt meg stygge ting på skolen eller ledd av meg når jeg ble utvist.

Jeg så tilbake på kafeen, som bare hadde et par kunder igjen nå. Jenta som hadde servert middag til oss, kikket nervøst ut gjennom vinduet, som om hun var redd for at Ares skulle skade oss. Hun dro kokken ut fra kjøkkenet for å se og sa noe til ham. Han nikket, løftet et lite engangskamera og tok et bilde av oss.

Flott, tenkte jeg. I morgen havner vi i avisene igjen.

Jeg så for meg overskriften: TOLVÅRIG BANDITT BANKER OPP FORSVARSLØS MOTORSYKLIST.

«Du skylder meg én ting til,» sa jeg til Ares og prøvde å holde stemmen stø. «Du lovte meg at du skulle si noe om moren min.»

«Er du sikker på at du tåler å høre det?» Han sparket i gang motorsykkelen. «Hun er ikke død.»

Det virket som om bakken begynte å gynge under meg. «Hva mener du?»

«Jeg mener at hun ble tatt vekk fra Minotauros før hun døde. Hun ble forvandlet til en sky av gullstøv, ikke sant? Vi snakker om metamorfose, ikke død. Hun blir holdt fanget.»

«Holdt fanget? Hvorfor det?»

«Du bør studere krigstaktikk, småen. Vi snakker om gisler. Folk man tar til fange for å kontrollere fienden.»

«Det er ingen som kontrollerer meg.»

Han lo. «Å nei? Se deg omkring, småen.»

Jeg knyttet nevene. «Til å være en fyr som flyktet fra noen Cupido-statuer, er du ganske høy på pæra, herr Ares.»

Bak solbrillene glødet det av ild. Jeg kjente en varm vind gjennom håret. «Vi møtes igjen, Percy Jackson. Neste gang du havner i trøbbel, bør du passe ryggen din.»

Han ruste Harleyen, og så suste han av sted bortover Delancy Street med et brøl.

«Det der var ikke spesielt smart, Percy.»

«Det blåser jeg i.»

«Du vil ikke ha en krigsgud som fiende. Særlig ikke den guden.»

«Hei dere,» sa Grover. «Jeg hater å avbryte, men …»

Han pekte mot kafeen. Ved kassen sto de siste to kundene og betalte regningen: to menn i svarte overalls med en hvit logo på ryggen som var identisk med den på INTERNASJONAL OMSORG-traileren.

«Hvis vi skal ta zoo-ekspressen,» sa Grover, «må vi raske på.»

Jeg likte det ikke, men vi hadde ikke noe bedre alternativ. Dessuten hadde jeg sett nok av Denver.

Vi løp over gaten, klatret inn i den digre traileren og lukket dørene bak oss.

Det første som slo meg, var lukten. Det luktet som verdens største kattedass.

Inne i traileren var det mørkt til jeg tok hetten av Anaklusmos. Bladet kastet et svakt, bronsefarget skjær over et meget sørgelig syn. I en rad med skitne metallbur var tre av de mest ynkelige dyra jeg hadde sett: en sebra, en albino hannløve og en eller annen slags underlig, antilopeaktig skapning jeg ikke visste navnet på.

Noen hadde slengt en sekk med turnips inn til løven, som han åpenbart ikke hadde lyst til å spise. Sebraen og antilopen hadde fått hvert sitt isoporbeger med hamburgerkjøtt. Sebraens man var full av tyggegummiklyser, som om noen hadde brukt den som blink for moro skyld. Antilopen hadde en idiotisk, sølvfarget bursdagsballong bundet til et av hornene med teksten: GAMMEL OG GRÅ!

Det virket som om løven hadde fått være i fred – det var vel ingen som hadde våget å gå nær nok til å herse med den – men det stakkars dyret travet rundt på skitne tepper i et bur som var altfor lite for ham, og peste i den klamme varmen i traileren. Fluer summet rundt de lyserøde øynene, og ribbeina var synlige gjennom den hvite pelsen.

«Skal dette være omsorg?» utbrøt Grover. «Human dyretransport?»

Han ville antagelig ha gått rett ut igjen for å banke opp trailersjåførene med panfløyten sin, og jeg ville ha hjulpet ham, men i det samme startet vogntogets motor med et brøl, og vi ble tvunget til å sette oss for ikke å falle.

Vi krøp sammen i hjørnet på noen mugne fôrsekker og prøvde å ignorere stanken og varmen og fluene. Grover snakket til dyra med geitebrekingen sin, men de bare stirret trist på ham. Annabeth ville bryte opp burene og slippe dem løs på øyeblikket, men jeg påpekte at det ikke ville ha noen hensikt før vogntoget stanset. Dessuten hadde jeg en følelse av at løven kanskje syntes vi så mye mer appetittlige ut enn turnipsen.

Jeg fant en mugge med vann og fylte opp skålene deres, deretter brukte jeg Anaklusmos til å dra den feilplasserte maten ut av burene. Jeg ga kjøttet til løven og turnipsene til sebraen og antilopen.

Grover roet ned antilopen mens Annabeth skar ballongen av hornet med kniven. Hun hadde lyst til å skjære løs tyggegummiene fra manen på sebraen også, men vi fant ut at det var for risikabelt så lenge traileren humpet av sted. Vi ba Grover love dyra at vi skulle hjelpe dem mer neste morgen, så slo vi oss til ro for natten.

Grover krøllet seg sammen på en turnipssekk, Annabeth åpnet kjekspakken og knasket halvhjertet på en kjeks, mens jeg prøvde å muntre meg opp ved tanken på at vi var halvveis til Los Angeles. Halvveis til bestemmelsesstedet vårt. Det var bare fjortende juni. Sommersolverv var ikke før tjueførste. Vi kunne rekke det med god margin.

På den annen side hadde jeg ingen anelse om hva som nå ventet meg. Gudene fortsatte å leke med meg. Hephaistos hadde i det minste vært åpen og ærlig – han hadde satt opp kameraer og brukt meg som underholdning. Men selv når kameraene var slått av, hadde jeg en følelse av at oppdraget mitt ble iakttatt. Jeg var en slags kilde til forlystelse for gudene.

«Du,» sa Annabeth, «jeg er lei for at jeg gikk bananas der i badeparken, Percy.»

«Det er greit.»

«Det er bare …» Hun grøsset. «Jeg hater edderkopper.»

«På grunn av historien om Arachne?» gjettet jeg. «Hun ble forvandlet til en edderkopp etter å ha tapt en vevekonkurranse med moren din, ikke sant?»

Annabeth nikket. «Arachnes barn har hevnet seg på Athenes barn helt siden den gangen. Hvis det er en edderkopp innenfor en kilometers omkrets rundt meg, kommer den til å finne meg. Jeg avskyr de små krypene. Så jeg skylder deg en tjeneste.»

«Vi er på lag, husker du?» sa jeg. «Dessuten var det Grover og flygekunstene hans som reddet oss.»

Jeg trodde han sov, men så mumlet han fra hjørnet: «Jeg var ganske rå, ikke sant?»

Annabeth og jeg lo.

Hun delte en av de fylte kjeksene og rakte meg halvparten. «Den Iris-meldingen … hva var det Luke sa, egentlig?»

Jeg knasket på kjeksen og lurte på hvordan jeg skulle svare. Regnbuesamtalen hadde plaget meg hele kvelden. «Luke sa at du og han var gamle venner. Han sa også at Grover ikke ville mislykkes denne gangen. Ingen ville bli forvandlet til et furutre.»

I det svake bronselyset fra sverdet var det vanskelig å tyde uttrykkene deres.

Grover kom med en slags sørgmodig knegging.

«Jeg burde ha fortalt deg sannheten fra begynnelsen av.» Stemmen hans skalv. «Jeg tenkte at hvis du visste hvilken fiasko jeg var, ville du ikke ha meg med.»

«Du var satyren som prøvde å redde Thalia, datteren til Zevs.»

Han nikket dystert.

«Og de to andre halvblodsfolkene Thalia ble venner med, de som kom seg trygt fram til leiren …» Jeg så på Annabeth. «Det var deg og Luke, ikke sant?»

Hun la fra seg den uspiste kjeksen. «Som du selv sa, Percy, en sjuårig halvblods ville ikke ha kommet langt på egen hånd. Athene styrte meg mot hjelpen. Thalia var tolv. Luke var fjorten. Begge hadde flyktet hjemmefra, som meg. De var … utrolige til å bekjempe monstre, selv uten trening. Vi reiste nordover fra Virginia uten noen konkrete planer og holdt monstrene fra livet i omtrent to uker før Grover fant oss.»

«Og det var meningen at jeg skulle følge Thalia til leiren,» sa han snufsende. «Bare Thalia. Jeg hadde streng ordre fra Chiron: Ikke gjør noe som kan sinke redningsaksjonen. Vi visste at Hades var etter henne, men jeg kunne ikke bare overlate Luke og Annabeth til seg selv. Jeg trodde … jeg trodde at jeg kunne lede alle tre i sikkerhet. Det var min skyld at de velvillige innhentet oss. Jeg ble redd på veien tilbake til leiren og rotet meg bort noen steder. Hvis jeg bare hadde vært litt raskere …»

«Hold opp,» sa Annabeth. «Det er ingen som klandrer deg for noe. Selv ikke Thalia gjorde det.»

«Hun ofret seg selv for å redde oss,» sa han fortvilet. «Det var min skyld at hun døde. Det sa De klovmodige eldres råd.»

«Fordi du ikke ville la to andre halvblodsbarn i stikken?» sa jeg. «Det er blodig urettferdig.»

«Percy har rett,» sa Annabeth. «Jeg ville ikke vært her i dag hvis det ikke hadde vært for deg, Grover. Ikke Luke heller. Vi gir blaffen i hva rådet sier.»

Grover fortsatte å snufse i mørket. «Snakker om flaks. Jeg er den teiteste satyren i verdenshistorien, og jeg finner århundrets to mektigste halvblodsbarn, Thalia og Percy.»

«Du er ikke teit,» sa Annabeth inntrengende. «Du er modigere enn noen satyr jeg har møtt i hele mitt liv. Nevn én annen som ville våge å dra til underverdenen. Jeg skal vedde på at Percy er skikkelig glad for at du er her akkurat nå.»

Hun sparket meg i skinnebeinet.

«Ja,» sa jeg, som jeg ville ha gjort selv uten sparket. «Det var ikke flaks at du fant Thalia og meg, Grover. Du har det største hjertet av alle satyrer gjennom tidene. Du er den fødte søker. Det er derfor det vil bli deg som finner Pan.»

Jeg hørte et dypt, tilfreds sukk. Jeg ventet på at Grover skulle si noe, men pusten hans ble bare tyngre. Da han begynte å snorke, skjønte jeg at han hadde sovnet.

«Hvordan får han det til?» spurte jeg undrende.

«Jeg vet ikke,» sa Annabeth. «Men det var virkelig hyggelig det du nettopp sa til ham.»

«Jeg mente det.»

Vi kjørte i taushet noen kilometer, skumpende på fôrsekkene. Sebraen knasket på en turnips. Løven slikket den siste resten av hamburgerkjøtt av leppene og så håpefullt på meg.

Annabeth fingret med halskjedet som om hun tenkte dype, strategiske tanker. «Det furusmykket,» sa jeg. «Er det fra det første året ditt?»

Hun kikket ned på det. Hun hadde ikke vært klar over hva hun drev med.

«Ja,» sa hun. «I august hvert år velger rådgiverne ut sommerens viktigste hendelse, og så maler de den på det årets medaljonger. Jeg har Thalias furutre, et brennende gresk krigsskip, en kentaur i smoking – vet du, det var en sprø sommer …»

«Og collegeringen har du fått av faren din?»

«Det har du ikke noe …» Hun tidde. «Ja. Ja, det har jeg.»

«Du behøver ikke å fortelle meg om det.»

«Jo … det går greit.» Hun trakk pusten og skalv. «Pappa sendte den til meg i et brev for to år siden. Ringen var på en måte det viktigste minnet han hadde om Athene. Han ville ikke ha fått doktorgraden sin på Harvard uten hennes hjelp … Det er en lang historie. I hvert fall sa han at han ville at jeg skulle ha den. Han unnskyldte seg for at han hadde vært en sånn tosk, sa at han var glad i meg og savnet meg. Han ville at jeg skulle komme hjem og bo hos ham.»

«Det høres da ikke så ille ut.»

«Nei, men … problemet var at jeg trodde på ham. Jeg prøvde å bo hjemme det skoleåret, men stemoren min var den samme som før. Hun ville ikke sette barnas liv i fare ved å bo sammen med et misfoster. Monstre angrep oss. Vi kranglet. Monstre angrep. Vi kranglet. Et stykke ut i vinterferien orket jeg ikke mer. Jeg ringte til Chiron og dro rett tilbake til Halvblodsleiren.»

«Tror du at du kommer til å prøve å bo hos faren din igjen?»

Hun ville ikke møte blikket mitt. «Vær så snill. Jeg vil ikke meg selv så vondt.»

«Du må ikke gi opp,» sa jeg. «Du burde skrive et brev til ham eller noe.»

«Takk for rådet,» sa hun kjølig, «men faren min har tatt valget om hvem han vil bo sammen med.»

Vi satt tause i noen kilometer til.

«Så hvis gudene går til krig,» sa jeg, «vil det bli som under trojanerkrigen? Athene mot Poseidon?»

Hun la hodet mot ryggsekken Ares hadde gitt oss, og lukket øynene. «Jeg vet ikke hva mamma kommer til å gjøre. Det eneste jeg vet, er at jeg vil slåss på din side.»

«Hvorfor det?»

«Fordi du er vennen min, Tarehjerne. Flere dumme spørsmål?»

Jeg fant ikke på noe å svare. Heldigvis trengte jeg det ikke heller. Annabeth hadde sovnet.

Jeg hadde problemer med å følge hennes eksempel, med Grover som snorket, og en albino løve som stirret glupsk på meg, men til slutt lukket jeg øynene.

Marerittet begynte med noe jeg hadde drømt en million ganger før: Jeg ble tvunget til å svare på en prøve mens jeg hadde på meg tvangstrøye. Alle de andre barna hadde gått ut for å ta friminutt, og læreren sa gang på gang: Kom igjen, Percy. Du er ikke dum, er du vel? Ta opp blyanten.

Så avvek drømmen fra det normale.

Jeg kikket bort på pulten ved siden av meg og så at det satt en jente der, også hun i tvangstrøye. Hun var på min alder, med rufsete, svart hår i pønkerstil, mørk eyeliner rundt de stormgrønne øynene og fregner på nesa. Av en eller annen grunn visste jeg hvem hun var. Hun var Thalia, Zevs’ datter.

Hun vred på seg i tvangstrøyen, glodde frustrert på meg og glefset: Nå, Tarehjerne? En av oss må komme seg ut herfra.

Hun har rett, tenkte jeg i drømmen. Jeg skal dra tilbake til den grotten. Jeg skal fortelle Hades noen sannhetens ord.

Tvangstrøyen smeltet av meg. Jeg falt gjennom gulvet i klasserommet. Lærerens stemme forandret seg – den ble kald og ond, og kastet ekko nede i dypet av en veldig avgrunn.

Percy Jackson, sa den. Ja, jeg ser at byttehandelen gikk bra.

Jeg var tilbake i den mørke grotten med de dødes ånder drivende rundt meg. Ute av syne, nede i dypet, snakket monsteret, men denne gangen henvendte han seg ikke til meg. Det virket som om den lammende, mektige stemmen var rettet mot en annen.

Og han har ingen mistanker? spurte den.

En ny stemme, en jeg nesten dro kjensel på, svarte fra et sted rett bak meg: Absolutt ingen, min herre. Han er like uvitende som de andre.

Jeg så meg over skulderen, men det var ingen der. Personen som snakket, var usynlig.

List etter list, humret vesenet i dypet høyt. Utmerket.

Med god grunn, min herre, sa stemmen bak meg, bærer du tilnavnet Den utkrøpne. Men var det virkelig nødvendig? Jeg kunne ha skaffet deg det jeg stjal, uten omveier …

Du? sa monsteret hånlig. Du har allerede avslørt dine begrensninger. Du ville ha sviktet meg fullstendig hvis jeg ikke hadde grepet inn.

Men, min herre …

Stille, tjener. Våre seks måneder har båret frukter. Zevs’ raseri har vokst. Poseidon har spilt ut sitt mest desperate kort. Nå skal vi bruke det mot ham. Om kort tid skal du få belønningen du trakter etter, og din hevn. Så snart begge gjenstandene blir overlevert meg … men vent. Han er her.

Hva? Den usynlige tjeneren hørtes plutselig anspent ut. Har du tilkalt ham, herre?

Nei. Monsteret rettet nå sin fulle oppmerksomhet mot meg, og jeg stivnet til. Pokker ta hans fars blod – han er for uregjerlig, for uforutsigbar. Gutten har kommet seg hit på egen hånd.

Det er umulig! ropte tjeneren.

For en svekling som deg, kanskje, snerret stemmen. Så ble den iskalde kraften rettet mot meg igjen. Nå … så du vil drømme om oppdraget ditt, unge halvblodsgutt? Det skal bli som du ønsker.

Scenen skiftet.

Jeg sto i en enorm tronsal med svarte marmorvegger og bronsegulv. Den tomme, grufulle tronen var laget av sammensveisede menneskeknokler. Foran det opphøyde podiet sto moren min med armene utstrakt, stivnet i gyllent lys.

Jeg prøvde å gå mot henne, men beina mine nektet å lystre. Da jeg strakte meg ut mot henne, visnet hendene mine til knokler. Grinende skjeletter i greske rustninger flokket seg rundt meg, svøpte meg i en silkedrakt og satte en laurbærkrans som oste av kimæregift på hodet mitt, og den etset seg ned i hodebunnen.

Den onde stemmen begynte å le: Hill den heltemodige erobrer!

Jeg våknet med et rykk.

Grover ristet meg i skulderen. «Lastebilen har stanset,» sa han. «Vi tror de kommer for å sjekke dyra.»

«Gjem dere!» hveste Annabeth.

Det var lett nok for henne. Hun kunne bare ta på seg den magiske capsen og forsvinne. Grover og jeg måtte stupe bak noen fôrsekker og håpe at vi så ut som turnips.

Dørene til traileren ble åpnet med en knirkelyd. Solskinn og varme strømmet inn.

«Dæven!» utbrøt en av trailersjåførene og viftet med hånda foran den stygge nesa. «Jeg skulle ønske jeg kjørte maskindeler.» Han kløv inn og helte litt vann fra en mugge over i dyras vannskåler.

«Er du varm, storegutt?» sa han til løven, og så plasket han resten av vannet rett i ansiktet på dyret.

Løven brølte aggressivt.

«Ja, ja, ja,» sa mannen.

Ved siden av meg, under turnipssekkene, spente Grover musklene. Til å være en fredselskende gresseter så han rett og slett morderisk ut.

Sjåføren slengte noe som minnet om en squash til sebraen. «Står til, Stripefar? Vi blir i hvert fall kvitt deg på denne turen. Liker du trylleshow? Da kommer du til å elske dette. De skal nemlig sage deg i to!»

Sebraen stirret på meg med øyne som var vidåpne av skrekk.

Det hørtes ingen lyd, men likevel hørte jeg den si, klart som dagen: Befri meg, herre. Vær så snill.

Jeg var for sjokkert til å reagere.

Det lød et høyt bank, bank, bank på siden av traileren.

Sjåføren inne hos oss brølte: «Hva er det du vil, Eddie?»

En stemme utenfra – som måtte tilhøre Eddie – ropte tilbake: «Maurice? Hva var’e du sa?»

«Hva er’e du hamrer for?»

Bank, bank, bank.

Utenfor brølte Eddie: «Hva for slags hamring?»

Vår venn Maurice himlet med øynene og gikk ut igjen, mens han bannet og kalte Eddie en idiot.

Et sekund senere dukket Annabeth opp ved siden av meg. Det måtte ha vært hun som sto for bankingen for å lokke Maurice ut av traileren. Hun sa: «Denne transporten kan ikke være lovlig.»

«Vær sikker,» sa Grover. Han tidde som om han lyttet. «Løven sier at disse fyrene er dyresmuglere!»

Det stemmer, sa sebraens stemme i hodet mitt.

«Vi er nødt til å sette dem fri!» sa Grover. Han og Annabeth så på meg og ventet på at jeg skulle ta initiativet.

Jeg hørte sebraen snakke, men ikke løven. Hvorfor? Kanskje det var enda en lærevanske … at jeg bare kunne forstå sebraer? Så tenkte jeg: hester. Hva var det Annabeth hadde sagt om at Poseidon skapte hestene? Var en sebra nær nok beslektet med en hest? Var det derfor jeg forsto hva den sa?

Sebraen sa: Lukk opp buret mitt, herre. Vær så snill. Så klarer jeg meg fint på egen hånd.

Utenfor sto fortsatt Eddie og Maurice og kjeftet på hverandre, men jeg visste at de ville komme inn for å plage dyra enda mer om bare et øyeblikk. Jeg grep Anaklusmos og hogg av hengelåsen på sebraburet.

Sebraen smatt ut. Den snudde seg mot meg og bukket. Mange takk, herre.

Grover løftet hendene og sa noe til sebraen på geitespråk. Det hørtes ut som en velsignelse.

Idet Maurice stakk hodet inn for å sjekke hva som foregikk, bykset sebraen over ham og ut på gaten. Vi hørte hyl og skrik og biler som tutet. Vi løp til døråpningen på traileren akkurat i tide til å se sebraen galoppere bortover en bred bulevard kantet med hoteller og kasinoer og neonskilt. Sebraen var blitt sluppet løs midt i Las Vegas.

Maurice og Eddie løp etter den med et par politifolk hakk i hæl som brølte: «Hei! Dere må ha tillatelse for det der!»

«Dette hadde vært et bra tidspunkt å stikke av på,» sa Annabeth.

«De andre dyra først,» sa Grover.

Jeg hogg av låsene med sverdet. Grover løftet hendene og kom med den samme geitevelsignelsen som han hadde gitt til sebraen.

«Lykke til,» sa jeg til dyra. Antilopen og løven braste ut av burene sine og hoppet sammen ned på gaten.

Noen turister skrek. De fleste bare rygget noen skritt og tok bilder – de trodde vel at det var et eller annet stunt fra et av kasinoene.

«Kommer det til å gå bra med dyra?» spurte jeg Grover. «Jeg mener, det er ørken overalt rundt her og …»

«Ikke vær redd,» sa han. «Jeg ga dem en satyrvelsignelse.»

«Som betyr?»

«Som betyr at de vil nå trygt tilbake til naturen,» sa han. «De kommer til å finne vann, mat, skygge og hva de nå måtte trenge, til de finner et trygt sted å bo.»

«Hvorfor kan du ikke gi oss en sånn velsignelse?» spurte jeg.

«Den virker bare på ville dyr.»

«Så den hadde bare funket på Percy,» bemerket Annabeth.

«Gi deg!» protesterte jeg.

«Bare kødda,» sa hun. «Kom. Nå stikker vi fra denne gørrskitne doningen.»

Alle tre snublet ut i ørkenvarmen. Det måtte være minst førti grader den ettermiddagen, og vi må ha sett ut som dypfryste omstreifere, men alle var for opptatt av de ville dyra til å legge merke til oss.

Vi gikk forbi Monte Carlo og MGM. Vi passerte pyramider, et sjørøverskip og Frihetsstatuen, som var en ganske liten kopi, men som likevel ga meg hjemlengsel.

Jeg visste ikke helt hva vi lette etter. Kanskje bare et skyggefullt sted hvor vi kunne hvile oss en stund, kjøpe en sandwich og et glass limonade og legge en ny plan for å komme oss vestover.

Vi måtte ha gått feil, for plutselig var vi i en blindgate og sto foran Lotus Hotell og Kasino. Inngangspartiet var formet som en diger neonblomst, med kronblad som lyste opp og blinket. Ingen gikk ut eller inn, men de skinnende kromdørene sto åpne og slapp ut kjølig luft som duftet som blomster – lotusblomster, kanskje. Jeg hadde aldri kjent lukten før, så jeg var ikke sikker.

Dørvakten smilte til oss. «Hei! Dere ser slitne ut. Lyst til å komme inn og slappe av litt?»

Jeg hadde lært å være mistenksom i løpet av den siste uken. Jeg tenkte at hvem som helst kunne være et monster eller en gud. Det var nesten umulig å si. Men denne fyren var normal. Det så jeg ved første blikk. Dessuten var jeg så lettet over å høre en vennlig stemme at jeg nikket og sa at vi gjerne ville komme inn. Innenfor så vi oss rundt, og Grover utbrøt: «Wow.»

Hele lobbyen var en gigantisk spillehall. Og nå snakker jeg ikke om teite gamle Pac-Man-spill eller enarmete banditter. En innendørs vannsklie buktet seg opp rundt glassheisen og strakte seg minst førti etasjer opp. I den ene enden av bygningen var det en klatrevegg og en innendørs bro for strikkhopping. Det var virtuelle drakter med ekte laserpistoler. Og hundrevis av videospill, hver av dem på størrelse med en widescreen-TV. Dette stedet hadde kort og godt alt man kunne ønske seg. Det var noen andre barn der, men ikke mange. Ingen kø foran noen av spillene. Overalt så vi servitriser og snackbarer med all verdens forskjellige retter.

«Hei!» sa en pikkolo. I hvert fall gikk jeg ut fra at han var en pikkolo. Han var kledd i en hvit- og gulstripete Hawaii-skjorte med lotusmønster, shorts og flipflop-sandaler. «Velkommen til Lotus Kasino. Her er romnøkkelen deres.»

Jeg stammet: «Eh, men …»

«Nei, nei,» sa han og lo. «Regningen vil bli tatt hånd om. Ingen ekstra omkostninger, ingen driks. Bare ta heisen opp til øverste etasje, rom 4001. Hvis det er noe dere trenger, som ekstra bobler til boblebadet eller leirduer til skytebanen eller hva det måtte være, bare ring resepsjonen. Her er kontantkortene deres. De kan dere bruke i restaurantene og til alle spillene og attraksjonene.»

Han rakte hver av oss et grønt kredittkort av plast.

Jeg visste at det måtte være en feil. Han trodde åpenbart at vi var ungene til en eller annen millionær. Men jeg tok imot kortet og sa. «Hvor mye er det på det?»

Han knep øynene sammen. «Hva mener du?»

«Jeg mener, hvor mye penger er det på dem?»

Han lo. «Å, du tøyser. Nyt oppholdet.»

Vi tok heisen opp og inspiserte rommet vårt. Det var en suite med tre soverom og en bar stappfull med godteri, brus og potetgull. En egen direktelinje til roomservice. Myke håndklær og vannsenger med dunputer. En widescreen-TV med egen parabolantenne og høyhastighetsinternett. Balkongen hadde sin egen badestamp, og ganske riktig, der var en leirduekatapult og et gevær, slik at man kunne skyte ut leirduer ut over Las Vegas’ skyline og plaffe dem ned med geværet. Jeg kunne ikke forstå at det var lovlig, men det var utrolig kult. Utsikten over hovedgaten, The Strip, og ørkenen var fantastisk, selv om jeg tvilte på om vi ville få tid til å beundre den med et rom som dette.

«Himmel og hav,» sa Annabeth. «Dette stedet er …»

«Herlig,» sa Grover. «Rett og slett herlig.»

Det var klær i garderobeskapet, og de passet perfekt til meg. Jeg rynket panna og tenkte at det var litt merkelig.

Jeg slengte ryggsekken vi hadde fått av Ares i søppelbøtta. Vi ville ikke få bruk for den mer. Når vi dro, kunne jeg bare kjøpe en ny i hotellbutikken.

Så tok jeg en dusj, og det kjentes deilig etter en uke på loffen. Jeg skiftet klær, spiste en pose potetgull, drakk tre colaer og følte meg mye piggere enn jeg hadde gjort på lenge. Bak i hodet mitt var det imidlertid noe som plaget meg. Et eller annet jeg hadde drømt … Jeg måtte snakke med vennene mine om det. Men jeg var sikker på at det kunne vente.

Da jeg kom ut fra rommet mitt, så jeg at Annabeth og Grover også hadde dusjet og skiftet klær. Grover spiste potetgull som om det gjaldt livet, mens Annabeth slo på TV-en og klikket seg fram til National Geographic Channel.

«Så mange kanaler,» sa jeg, «og så ser du på National Geographic. Er du sprø?»

«Det er interessant.»

«Jeg føler meg topp,» sa Grover. «Jeg elsker dette stedet.»

Uten at han la merke til det engang, vokste vingene ut av skoene hans og løftet ham en halvmeter opp i lufta før de satte ham ned igjen.

«Hva gjør vi nå?» spurte Annabeth. «Får oss litt søvn?»

Grover og jeg så på hverandre og gliste. Vi løftet hvert vårt grønne Lotus-kort.

«Playtime,» sa jeg.

Jeg kunne ikke huske sist jeg hadde det så gøy. Jeg kommer fra en nokså fattig familie. Når vi skulle slå oss løs, gikk vi på Burger King og spiste og leide en video etterpå. Et femstjerners hotell i Las Vegas? Glem det.

Jeg strikkhoppet i lobbyen fem–seks ganger, tok vannsklien, sto på snowboard i den kunstige slalåmbakken og spilte virtual-reality-spill og FBI-skarpskytter med laserpistol. Innimellom fikk jeg et glimt av Grover, der han gikk fra spill til spill. Han likte spesielt godt det omvendte jaktspillet – hvor hjorten drar ut for å skyte jegerne. Jeg så Annabeth spille kunnskapsspill og andre intellektuelle greier. De hadde et enormt, tredimensjonalt Sim-spill hvor man bygger sin egen by, og hvor man faktisk kunne se bygningene stige opp på brettet som hologrammer. Jeg syntes ikke noe særlig om det, men Annabeth elsket det.

Jeg vet ikke helt når det gikk opp for meg at noe var galt.

Det var antagelig da jeg la merke til fyren som sto ved siden av meg ved skarpskytterspillet. Han kunne være i trettenårsalderen, men han gikk med temmelig rare klær. Han så ut som sønnen til en Elvis-imitator. Han gikk i jeans med sleng og en rød T-skjorte med svarte pyntesnorer, og håret var kunstferdig formet med permanent og hårgelé som på en jente fra New Jersey på juleball.

Vi spilte en runde skarpskytter mot hverandre, og han sa: «Fett æss. Nå har jeg vært her i to uker, og spillene blir bare bedre og bedre.»

Fett æss?

Senere, da vi sto og pratet, sa jeg at noe var «sinnssykt», og han så forskrekket på meg, som om han aldri hadde hørt ordet brukt på den måten før.

Han sa at han het Darrin, men straks jeg begynte å stille ham spørsmål, ble han lei av meg og konsentrerte seg om dataskjermen igjen.

Jeg sa: «Du, Darrin?»

«Hva?»

«Hvilket år er det?»

Han rynket panna. «I spillet?»

«Nei. I virkeligheten.»

Han måtte tenke seg om. «1977.»

«Nei,» sa jeg og begynte å bli litt redd. «Ikke tull.»

«Kutt ut. Du gir meg dårlige vibber. Jeg er midt i et spill.»

Etter det ignorerte han meg fullstendig.

Jeg begynte å snakke med folk, men fant raskt ut at det ikke var lett. De satt klistret til TV-skjermen eller videospillet eller måltidene sine, eller hva det nå var de hadde foran seg. Jeg fant en fyr som sa at det var 1985. En annen sa at det var 1993. Alle påsto at de ikke hadde vært her særlig lenge – bare noen dager, eller maks noen uker. Det virket ikke som om de var helt sikre, og de brydde seg heller ikke om det.

Jeg prøvde å huske hvorfor vi var her. Vi skulle til Los Angeles. Vi skulle finne nedgangen til underverdenen. Moren min … i et skremmende sekund hadde jeg problemer med å huske navnet hennes. Sally, Sally Jackson. Jeg måtte finne henne. Jeg måtte hindre Hades i å starte tredje verdenskrig.

Jeg fant Annabeth. Hun var fortsatt i full sving med å bygge byen sin.

«Kom,» sa jeg. «Vi må ut herfra.»

Ingen respons.

Jeg ristet i henne. «Annabeth?»

Hun så irritert opp på meg. «Hva er det?»

«Vi må dra.»

«Dra? Hva er det du snakker om? Jeg har nettopp fått skyskraperne til å …»

«Dette stedet er en felle.»

Hun reagerte ikke før jeg ristet i henne på nytt. «Hva?»

«Hør på meg, da. Underverdenen. Oppdraget vårt!»

«Å, gi deg, Percy. Bare noen minutter til.»

«Annabeth, det er folk som har vært her siden 1977. Barn som aldri er blitt voksne. Hvis man sjekker inn her, blir man her for godt.»

«Hva så?» sa hun. «Kan du tenke deg noe bedre sted?»

Jeg grep henne om håndleddet og rev henne bort fra spillet.

«Hei!» Hun skrek opp og ga meg en ørefik, men ingen andre kastet så mye som et blikk i vår retning. De var fullstendig oppslukt av sine egne ting.

Jeg fikk henne til å se meg rett inn i øynene. «Edderkopper,» sa jeg. «Digre, hårete edderkopper.»

Endelig fikk jeg en reaksjon. Blikket hennes klarnet. «Å, ved gudene,» sa hun. «Hvor lenge har vi …»

«Jeg vet ikke, men vi er nødt til å finne Grover.»

Vi gikk og lette etter ham, og oppdaget at han fortsatt spilte virtuell hjortejeger.

«Grover!» ropte vi i kor.

Han sa: «Dø, menneske! Dø, din dumme forurensende ekling!»

«Grover!»

Han snudde plastpistolen mot meg og begynte å fyre av, som om jeg bare var et bilde på en dataskjerm.

Jeg så på Annabeth, og sammen tok vi Grover i armene og slepte ham med oss. Vingeskoene hans våknet til liv og begynte å dra beina hans i motsatt retning mens han ropte: «Nei! Jeg har nettopp kommet til et nytt nivå! Slipp meg!»

Pikkoloen kom ilende bort til oss. «Nå, er dere klar for platinakortene deres?»

«Vi skal dra,» sa jeg.

«Så synd,» sa han, og jeg fikk en følelse av at han virkelig mente det, og at vi ville gjøre ham bunnløst skuffet hvis vi dro. «Vi har nettopp åpnet en helt ny etasje full av spill for platinamedlemmer.»

Han holdt fram kortene, og jeg hadde skikkelig lyst på et. Jeg visste at hvis jeg tok det, ville jeg aldri dra herfra. Da ville jeg bli her og være lykkelig for alltid. Jeg ville spille spill i all evighet, og snart ville jeg glemme mamma og oppdraget og kanskje til og med hva jeg selv het. Jeg kom til å spille virtuelle skytespill med fete Disco-Darrin for bestandig.

Grover strakte ut hånda etter kortet, men Annabeth rev armen hans tilbake og sa: «Nei, ellers takk.»

Vi gikk mot døra, og lukten av mat og lydene fra spillende virket mer og mer forlokkende for hvert skritt. Jeg tenkte på rommet vårt i førtiende etasje. Vi kunne bare overnatte der, sove i en ordentlig seng for en gangs skyld …

Så braste vi ut gjennom dørene på Lotus Kasino og løp bortover fortauet. Det føltes som ettermiddag, omtrent samme tid på døgnet som da vi hadde gått inn i kasinoet, men det var noe som ikke stemte. Været hadde endret seg fullstendig. Det blåste kraftig, og ute over ørkenen lynte det.

Jeg hadde ryggsekken fra Ares slengt over skulderen, og det var litt underlig, for jeg var sikker på at jeg hadde kastet den i søppelbøtta på rom 4001, men for øyeblikket hadde jeg andre problemer å bekymre meg om.

Jeg løp til nærmeste aviskiosk og leste årstallet først. Gudene være lovet, det var samme år som da vi gikk inn. Så la jeg merke til datoen: Tjueførste juni.

Vi hadde vært på Lotus Kasino i fem dager.

Vi hadde bare én dag igjen før sommersolverv. Én dag til å fullføre oppdraget vårt.

17

VI SHOPPER VANNSENGER

Det var Annabeths idé.

Hun skjøv oss inn bak i en Vegas-drosje som om hun var stinn av gryn, og sa til sjåføren: «Los Angeles, takk.»

Drosjesjåføren tygget på sigaren sin og gransket oss fra topp til tå. «Det er femti mil. Da må dere betale på forskudd.»

«Tar du kasinokredittkort?» spurte Annabeth.

Han trakk på skuldrene. «Noen av dem. Det er som med kredittkort – jeg må dra det først.»

Annabeth rakte ham det grønne Lotus-kortet.

Han så skeptisk på det.

«Dra det,» sa Annabeth.

Han gjorde det.

Taksameteret hans begynte å jobbe. Lysene blinket. Til slutt dukket et uendelighetstegn opp ved siden av dollartegnet.

Sigaren datt ut av munnen på sjåføren. Han snudde seg og så på oss med oppsperrede øyne. «Hvor i Los Angeles … eh, Deres Høyhet?»

«Santa Monica-brygga.» Annabeth rettet ryggen. Jeg merket at hun likte det der med «Deres Høyhet». «Gi bånn gass, så kan du beholde resten.»

Akkurat det burde hun kanskje ikke ha sagt.

Speedometeret i drosjen duppet ikke under hundre og femti en eneste gang på turen gjennom Mojave-ørkenen.

Underveis hadde vi masser av tid til å snakke. Jeg fortalte Annabeth og Grover om den siste drømmen min, men detaljene ble mer og mer uklare desto mer jeg prøvde å huske dem. Det virket som om Lotus Kasino hadde fått hukommelsen min til å kortslutte. Jeg kunne ikke huske hvordan den usynlige tjenerstemmen lød, selv om jeg var sikker på at den tilhørte en jeg kjente. Tjeneren hadde kalt monsteret i avgrunnen noe annet enn «min herre» … et eller annet spesielt navn eller en tittel …

«Den tause?» foreslo Annabeth. «Den rike? Begge er klengenavn på Hades.»

«Kanskje …» sa jeg, selv om ingen av delene hørtes helt riktig ut.

«Tronsalen høres ut som Hades,» sa Grover. «Det er sånn den vanligvis blir beskrevet.»

Jeg ristet på hodet. «Et eller annet er galt. Tronsalen var ikke den viktigste delen av drømmen. Og den stemmen fra avgrunnen … jeg vet ikke. Den hørtes rett og slett ikke ut som en gudestemme.»

Annabeth sperret øynene opp.

«Hva er det?» spurte jeg.

«Å … ingenting. Jeg bare … Nei, det er nødt til å være Hades. Kanskje han sendte denne tyven, denne usynlige personen, for å hente lynmalen, og kanskje noe gikk galt …»

«Som hva, for eksempel?»

«Jeg … jeg vet ikke,» sa hun. «Men hvis han stjal Zevs’ maktsymbol fra Olympos, og gudene jaktet på ham, var det mye som kunne gå galt. Tyven måtte kanskje gjemme lynet, eller så mistet han det kanskje på en eller annen måte. I hvert fall fikk han ikke gitt det til Hades. Det var det stemmen i drømmen din sa, ikke sant? Fyren hadde sviktet ham. Det forklarer i så fall hva furiene lette etter da de angrep oss på bussen. Kanskje de trodde at vi hadde hentet lynet.»

Jeg var ikke sikker på hva som feilte henne. Hun så blek ut.

«Men hvis jeg allerede hadde hentet lynet,» sa jeg, «hvorfor skulle jeg da dra til underverdenen?»

«For å true Hades,» foreslo Grover. «For å bestikke eller presse ham til å få moren din tilbake.»

Jeg plystret. «Du tenker onde tanker til å være en geit.»

«Eh, takk skal du ha.»

«Men fyren i sjakten sa at han ventet på to gjenstander,» sa jeg. «Hvis lynmalen er den ene, hva er da den andre?»

Grover ristet uforstående på hodet.

Annabeth så på meg som om hun visste hva det neste spørsmålet mitt ville bli, og taust prøvde å mane meg til ikke å stille det.

«Du har en idé om hva som kan være i den sjakten, ikke sant?» spurte jeg. «Jeg mener, hvis det ikke er Hades?»

«Percy … det snakker vi ikke om. For hvis det ikke er Hades … Jo. Det er nødt til å være Hades.»

Kilometer på kilometer med ødemark suste forbi. Vi passerte et skilt hvor det sto: DELSTATSGRENSE CALIFORNIA – 15 KILOMETER.

Jeg hadde på følelsen at jeg manglet én enkel, men livsviktig bit i puslespillet. Det var som når jeg stirret på et vanlig ord som jeg burde forstå, men som jeg ikke fikk tak på fordi en eller to bokstaver hele tiden byttet plass. Jo mer jeg tenkte på oppdraget mitt, desto sikrere ble jeg på at det ikke dreide seg om å konfrontere Hades. Det var noe annet på gang, noe enda farligere.

Problemet var at vi suste av sted mot underverdenen i hundre og femti kilometer i timen og satset alt på at Hades hadde lynmalen. Hvis vi kom dit og oppdaget at vi hadde tatt feil, ville vi ikke ha tid til å ta igjen det forsømte. Sommersolvervfristen ville bli overskredet, og krigen ville begynne.

«Svaret ligger i underverdenen,» forsikret Annabeth meg om. «Du så de dødes ånder, Percy. De kan ikke ha vært noen andre steder enn der. Vi gjør det riktige.»

Hun prøvde å gi oss nytt mot ved å foreslå utspekulerte strategier for å komme oss ned i Dødsriket, men jeg fulgte bare halvhjertet med. Det var litt for mange ukjente faktorer. Det var som å pugge til en prøve uten å vite hva man skulle opp i. Og tro meg, det hadde jeg gjort ofte nok.

Drosjen suste vestover. Hvert eneste vindgufs gjennom Death Valley hørtes ut som en av de dødes ånder. Hver gang jeg hørte den hvesende lyden av en trailer som bremset, minnet det meg om Echidnas slangeaktige stemme.

Ved solnedgang slapp drosjen oss av på stranda i Santa Monica. Det så nøyaktig slik ut som strender i Los Angeles ser ut på film, bortsett fra at det luktet verre enn man kunne forestille seg. Det var tivolier langs hele brygga, palmer langs fortauene, uteliggere som sov i sanddynene, og surfere som ventet på den helt riktige bølgen.

Grover, Annabeth og jeg gikk ned til strandkanten.

«Hva gjør vi nå?» spurte Annabeth.

Stillehavet fikk en gyllen glød i lyset fra den synkende sola. Jeg tenkte på hvor lenge det var siden jeg hadde stått på stranda i Montauk, på motsatt side av landet, og sett ut over et annet hav.

Hvordan kunne en gud ha kontrollen over alt dette? Hva var det naturfaglæreren min pleide å si – at to tredeler av jordas overflate var dekket av vann? Hvordan kunne jeg være sønnen til en så mektig skikkelse?

Jeg vasset ut i bølgene.

«Percy?» sa Annabeth. «Hva er det du gjør?»

Jeg fortsatte å gå til vannet nådde meg til livet, deretter brystet.

Hun ropte etter meg: «Vet du hvor forurenset det vannet er? Det finnes alle slags giftige …»

Jeg dukket hodet mitt under.

Først holdt jeg pusten. Det er vanskelig å puste inn vann med vilje. Til slutt holdt jeg ikke ut lenger. Jeg gispet. Og ganske riktig – jeg kunne puste normalt.

Jeg gikk ned til fiskestimene. Egentlig burde jeg ikke vært i stand til å se gjennom mørket, men av en eller annen grunn visste jeg hvor alt var. Jeg kunne fornemme havbunnens bølgende kontur. Jeg kunne skimte sjøstjernekolonier på sandbankene. Jeg kunne til og med se havstrømmene, varme og kalde strømmer som virvlet sammen.

Et eller annet gned seg mot beinet mitt. Jeg kikket ned og holdt på å skyte opp fra vannet som en rakett. En halvannen meter lang makrellhai strøk rett forbi meg.

Men den angrep meg ikke. Tvert imot kjælte den med meg og fulgte i hælene på meg som en hund. Forsiktig berørte jeg ryggfinnen. Den krummet litt på ryggen, som om den inviterte meg til å holde meg fast. Jeg grep finnen med begge hender. Den skjøt av sted og dro meg med seg. Haien bar meg ned i dypet og slapp meg av ved kanten av selve havet, hvor sandbankene endte i et enormt, svart juv. Det var som å stå på kanten av Grand Canyon midt på natten, uten å kunne se noe særlig, samtidig som man visste at avgrunnen var der.

Jeg skimtet lyset fra overflaten kanskje femti meter over meg. Jeg visste at jeg burde ha blitt knust av trykket. Men på den annen side burde jeg overhodet ikke vært i stand til å puste. Jeg lurte på om det fantes noen grense for hvor dypt jeg kunne gå – om jeg kunne synke rett til bunnen av Stillehavet.

Så fikk jeg øye på noe som glimtet i mørket under meg. Det vokste seg større og større mens det steg mot meg. En kvinnestemme, som hørtes ut som mammas, ropte: «Percy Jackson!»

Da hun kom nærmere, så jeg henne tydeligere. Hun hadde flagrende, svart hår, en grønn silkekjole og var omgitt av et flimrende lys. Øynene var så forførersk vakre at jeg knapt la merke til sjøhesten hun red på, som var stor som en hingst.

Hun steg av. Sjøhesten og makrellhaien suste av sted og lekte noe som så ut som sisten. Undervannsdamen smilte til meg. «Du har kommet langt, Percy Jackson. Ikke dårlig.»

Jeg visste ikke helt hva jeg skulle gjøre, så jeg bukket. «Det var du som snakket til meg i Mississippi-elva.»

«Ja, barn. Jeg er en nereide, en havnymfe. Det var ikke lett å dukke opp så langt oppe i elva, men najadene, ferskvannsslektningene mine, hjalp meg med å bevare livskraften min. De har stor respekt for Poseidon, men de tilhører ikke hans hoff.»

«Men du … tilhører Poseidons hoff?»

Hun nikket. «Det er mange år siden det er blitt født et barn av Havguden. Vi har fulgt deg med stor interesse.»

Plutselig husket jeg ansikter jeg hadde sett i bølgene utenfor Montauk-kysten, speilinger av smilende kvinner. Som så mange av de andre rare tingene jeg hadde sett i mitt liv, hadde jeg aldri tenkt noe særlig over det.

«Hvis faren min er så opptatt av meg,» sa jeg, «hvorfor er han ikke her? Hvorfor snakker han ikke med meg?»

En kald havstrøm steg opp fra dypet.

«Ikke døm Havets herre for strengt,» sa nereiden. «Han er på randen av en uønsket krig. Han har mye å tenke på. Dessuten har han ikke lov til å hjelpe deg direkte. Gudene har ikke lov til å favorisere noen på den måten.»

«Selv ikke sine egne barn?»

«Særlig ikke dem. Gudene kan bare bruke indirekte hjelpemidler. Det er derfor jeg vil gi deg en advarsel og en gave.»

Hun strakte ut hånda. Tre hvite perler glitret i håndflaten hennes.

«Jeg vet om din reise til Hades’ rike,» sa hun. «Svært få dødelige har gjort det og overlevd: Orfeus, som hadde et stort musikalsk talent, Herkules, som hadde kjempekrefter, og Houdini, som til og med kunne bryte seg ut av Tartaros’ dyp. Har du noen slike talenter?»

«Eh … nei.»

«Men du har noe annet, Percy. Du har talenter du bare så vidt har begynt å bli kjent med. Orakelet har spådd en storslagen og grusom framtid for deg hvis du når voksen alder. Poseidon vil ikke at du skal dø før din tid har kommet. Ta derfor disse perlene, og knus en av dem på bakken foran deg hvis du er i nød.»

«Hva skjer da?»

«Det kommer an på situasjonen,» sa hun. «Men husk: Det som tilhører havet, vil alltid vende tilbake til havet.»

«Hva med advarselen?»

Øynene hennes glitret av grønt lys. «Følg ditt hjerte, ellers vil du tape alt. Hades livnærer seg på tvil og håpløshet. Han vil narre deg hvis han kan få deg til å tvile på din egen dømmekraft. Når du er i hans rike, vil han aldri gi slipp på deg frivillig. Vær sterk i troen. Lykke til, Percy Jackson.»

Hun ropte til seg havhesten sin og red ned i dypet.

«Vent!» ropte jeg. «I elva sa du at jeg ikke skulle stole på gavene. Hvilke gaver?»

«Farvel, unge helt,» ropte hun tilbake, og stemmen hennes døde langsomt bort. «Du må lytte til hjertet ditt.» Hun ble en glødende, grønn prikk, og så var hun forsvunnet.

Jeg hadde lyst til å følge etter henne ned i mørket. Jeg hadde lyst til å se Poseidons hoff. Men jeg kikket opp på solnedgangen som mørknet på overflaten. Vennene mine ventet på meg. Vi hadde så liten tid …

Jeg sparket meg opp mot stranda.

Da jeg kom opp på land, tørket klærne mine straks. Jeg fortalte Annabeth og Grover hva som hadde skjedd, og viste dem perlene.

Annabeth skar en grimase. «Alle gaver har sin pris.»

«De var gratis.»

«Nei.» Hun ristet på hodet. «’Det finnes ikke noe slikt som en gratis lunsj.’ Det er et gammelt gresk ordtak som passer like godt i Amerika. De har sin pris. Bare vent og se.»

Med denne lykkelige tanken vendte vi ryggen til havet.

Med noen vekslepenger fra Ares’ ryggsekk tok vi bussen inn i West Hollywood. Jeg viste sjåføren adressen til underverdenen som jeg hadde tatt fra tante Ems hagenissemarked, men han hadde aldri hørt om DVA Lydstudio.

«Du minner meg om en jeg så på TV,» sa han til meg. «Er du barneskuespiller eller noe sånt?»

«Eh … jeg tar stuntoppdrag … for en masse barnestjerner.»

«Å! Det forklarer saken.»

Vi takket ham og gikk raskt av på neste holdeplass.

Deretter gikk vi flere kilometer til fots og lette etter DVA. Ingen visste hvor det var, og det sto ikke i telefonkatalogen.

To ganger smatt vi inn i sidegater for å unngå politibiler.

Jeg stivnet til foran vinduet i en elektronikkforretning, hvor jeg så et intervju på en TV-skjerm med en person som virket svært kjent. Det var stefaren min, Stinkbomben Gabe. Han satt og snakket med Barbara Walters som om han var en berømt kjendis. Fjernsynet sto så høyt på at jeg kunne høre hva som ble sagt, gjennom glasset. Hun intervjuet ham i leiligheten vår, midt i et pokerlag, og ved siden av ham satt en ung, lyshåret dame og klappet ham på hånda.

En krokodilletåre glitret på kinnet hans. Han sa: «Oppriktig talt, ms. Walters, hvis det ikke hadde vært for Sugar her, min rådgiver i sorgen, ville jeg vært et vrak. Stesønnen min tok fra meg alt som betydde noe for meg. Kona mi … Camaroen min … Jeg … jeg beklager. Det er ikke lett for meg å snakke om det.»

«Slik er det, Amerika.» Barbara Walters snudde seg mot kameraet. «En nedbrutt mann. En ung gutt med alvorlige problemer. La meg igjen få vise dere det siste kjente bildet av denne forstyrrede unge rømlingen, tatt for en uke siden i Denver.»

På skjermen dukket det opp et kornete bilde av meg, Annabeth og Grover som sto utenfor kafeen i Denver og snakket med Ares.

«Hvem er de andre barna på dette fotografiet?» spurte Barbara Walters med dramatisk stemme. «Hvem er mannen som er sammen med dem? Er Percy Jackson en ungdomsforbryter, en terrorist eller kanskje et hjernevasket offer for en skremmende, ny sekt? Når vi er tilbake, skal vi snakke med en kjent barnepsykolog. Bli sittende, Amerika.»

«Kom,» sa Grover. Han slepte meg bort før jeg rakk å slå hull i butikkvinduet.

Det ble mørkt, og tvilsomme typer begynte å dukke opp i gatene. Ikke misforstå, jeg har vokst opp i New York. Jeg er ikke lettskremt. Men L.A. var noe ganske annet enn New York. Hjemme virket alt så nært. Det spilte ingen rolle hvor stor byen var, man kunne komme seg hvor som helst uten å gå seg vill. Gatemønsteret og undergrunnsbanen var logisk og forståelig. Alt var satt i system. Selv som barn var man trygg så lenge man ikke gjorde noe dumt.

Slik var det ikke i L.A. Byen var vidstrakt og kaotisk, og det var vanskelig å komme seg rundt. Den hadde noe ved seg som minnet meg om Ares. Det var ikke nok for L.A. å være stor – den måtte i tillegg bevise at den var stor, ved å være støyende og underlig og vanskelig å finne fram i. Jeg skjønte ikke hvordan vi skulle klare å finne inngangen til underverdenen innen sommersolverv, som var i morgen.

Vi gikk forbi ungdomsgjenger, uteliggere og gateselgere som så på oss som om de vurderte om det var bryet vært å rane oss.

Da vi skyndte oss forbi inngangen til et smug, sa en stemme fra mørket: «Hei du.»

Som den idioten jeg var, stanset jeg.

Før jeg visste ordet av det var vi omringet. En gjeng med ungdommer hadde sirklet oss inn. Det var seks av dem i alt – hvite tenåringer med dyre klær og ondskapsfulle ansikter. Som barna på Yancy Academy: rike snørrunger som prøvde å leke kjeltringer.

Instinktivt tok jeg hetten av Anaklusmos.

Da sverdet dukket opp fra intet, rygget ungdommene bakover, men lederen deres var enten veldig dum eller veldig modig, for han kom mot meg med en springkniv.

Da gjorde jeg en tabbe: Jeg svingte sverdet.

Gutten hylte. Men han måtte ha vært hundre prosent dødelig, for sverdet gled rett igjennom brystet hans uten å skade ham. Han kikket ned. «Hva i …»

Jeg regnet med at jeg hadde omtrent tre sekunder på meg før sjokket hans gikk over i raseri. «Løp!» skrek jeg til Annabeth og Grover.

Vi dyttet to av ungdommene til side og la på sprang bortover gata uten å vite hvor vi skulle. Vi løp rundt et hjørne.

«Der!» ropte Annabeth.

Bare én butikk i blokka så ut til å holde åpent, og i vinduene lyste det grelt av neon. På skiltet over døra sto det noe i retning av CURYST VASNENGNPSALSA.

«Crustys Vannsengpalass,» oversatte Grover.

Det hørtes definitivt ikke ut som et sted jeg ville sette mine bein hvis det ikke var krise, men det gjaldt i høyeste grad for denne situasjonen.

Vi braste inn gjennom døra, løp bak en vannseng og dukket. Brøkdelen av et sekund senere løp ungdomsgjengen forbi utenfor.

«Jeg tror vi slapp unna,» peste Grover.

En stemme bak oss tordnet: «Slapp unna hvem?»

Vi skvatt til.

Bak oss sto en fyr som så ut som en urtidsøgle i fritidsdress. Han var minst to meter og ti, og var fullstendig skallet. Han hadde grå, læraktig hud, øyne med tykke øyelokk og et kaldt, krypdyraktig smil. Han kom langsomt mot oss, men jeg hadde på følelsen at han kunne bevege seg raskt hvis han måtte.

Dressen hans kunne ha kommet rett fra Lotus Kasino. Den var syttitalls så det holdt. Skjorta var i paisleymønstret silke og var kneppet opp halvveis ned over det hårete brystet. Jakkeslagene på fløyelsjakka var brede som rullebaner. Sølvkjedene rundt halsen hans … jeg klarte ikke å telle dem engang.

«Mitt navn er Crusty,» sa han med et sleskt smil.

Jeg motsto fristelsen til å si: Passer på en prikk.

«Unnskyld for at vi styrtet inn på denne måten,» sa jeg. «Vi ville bare, eh, kikke.»

«Du mener gjemme dere for de små bandittene,» knurret han. «De henger omkring her hver eneste kveld. Jeg får mange kunder takket være dem. Si meg, har dere lyst til å se på en vannseng?»

Jeg skulle til å si Nei takk da han la en diger labb på skulderen min og styrte meg lenger inn i utstillingslokalet.

Der var det alle slags vannsenger man kunne forestille seg: forskjellige tresorter, forskjellige mønstre på sengetøyet, og alle slags størrelser fra enkelt til dobbel, trippel og kvadruppel.

«Dette er min mest populære modell.» Crusty slo ut med armene mot en seng dekket av svarte satenglaken med innebygde lavalamper i hodegjerdet. Madrassen disset som en megaporsjon med gelé.

«Den har millionhåndsmassasje,» sa Crusty. «Kom igjen, prøv den. Ta en lur, om du vil. Samme for meg. Det er uansett ingen trafikk her i dag.»

«Eh,» sa jeg, «jeg tror ikke …»

«Millionhåndsmassasje!» ropte Grover og stupte oppi senga. «Hei, dere! Dette er kult!»

«Hmm,» sa Crusty og strøk seg over den læraktige haken. «Nesten, nesten.»

«Nesten hva?» spurte jeg.

Han så på Annabeth. «Gjør meg en tjeneste og prøv denne senga her borte, er du snill. Den vil kanskje passe.»

Annabeth sa: «Men hva …»

Han klappet henne beroligende på skulderen og ledet henne bort til Safari Deluxe-modellen med teak-løver skåret inn i rammen og med et leopardmønstret sengeteppe. Da Annabeth ikke ville legge seg på den, dyttet Crusty henne oppi.

«Hei!» protesterte hun.

Crusty knipset med fingrene. «Ergo!»

Tau sprang opp fra siden av senga, slynget seg rundt Annabeth og bandt henne fast til madrassen.

Grover prøvde å komme seg opp, men det sprang tau opp av hans seng også og pisket ham ned igjen.

«I-ikke k-k-kult!» brølte han med en stemme som dirret av millionhåndsmassasjen. «I-ikke k-kult i d-det hele t-tatt!»

Giganten kikket på Annabeth, så snudde han seg mot meg og gliste. «Bare nesten igjen, det var som pokker.»

Jeg prøvde å rygge unna, men hendene hans skjøt ut og grep meg hardt i nakken. «Så, så, gutt. Ikke vær redd. Vi skal snart finne en til deg og.»

«Slipp vennene mine løs.»

«Å ja, det skal jeg. Men jeg må få dem til å passe først.»

«Hva mener du?»

«Alle sengene er nøyaktig én åtti lange, skjønner du? Vennene dine er for korte. Jeg må få dem til å passe.»

Annabeth og Grover strevde med å komme seg løs.

«Kan ikke fordra mål som ikke stemmer,» mumlet Crusty. «Ergo!»

Et nytt sett med tau sprang ut av hodegjerdet og fotenden av sengene. De surret seg rundt anklene på Annabeth og Grover, og deretter under armhulene. Tauene begynte å stramme seg og dro i vennene mine fra begge kanter.

«Ikke vær redd,» sa Crusty. «De må bare strekkes litt. Kanskje ti ekstra centimeter på ryggsøylen. Det kan til og med tenkes at de overlever. Nå, skal vi ikke finne en seng til deg også?»

«Percy!» hylte Grover.

Tankene raste rundt i hodet mitt. Jeg visste at jeg ikke kunne overmanne denne gigantiske vannsengselgeren på egen hånd. Han ville knekke nakken på meg før jeg rakk å få ut sverdet.

«Du heter ikke Crusty i virkeligheten, gjør du vel?» spurte jeg.

«Når sant skal sies er mitt navn Prokrustes,» medga han.

«’Utbankeren’,» sa jeg. Jeg husket historien: Giganten som hadde prøvd å ta livet av Theseus med nøyaktig samme gjestfrihet da han var på vei til Aten.

«Nettopp,» sa selgeren. «Men hvem kan vel uttale Prokrustes? Det hjelper ikke akkurat på omsetningen. Men ’Crusty’, det er noe alle kan si.»

«Du har rett. Det klinger bra.»

Øynene hans lyste opp. «Synes du?»

«Absolutt,» sa jeg. «Og disse sengene er rett og slett fabelaktig godt håndverk.»

Han gliste bredt, men fingrene løsnet ikke grepet rundt nakken min. «Det skal jeg si til kundene mine. Hver gang. Ingen bryr seg om de håndverksmessige detaljene. Hvor mange senger har du sett med innebygde lavalamper i hodegjerdet?»

«Ikke mange.»

«Nettopp!»

«Percy!» hylte Annabeth. «Hva er det du driver med?»

«Ikke bry deg om henne,» sa jeg til Prokrustes. «Hun er håpløs.»

Kjempen lo. «Det er alle kundene mine. De er aldri nøyaktig en åtti lange. Så hensynsløst. Og så klager de bestandig på monteringen.»

«Hva gjør du hvis de er lengre enn én åtti?»

«Å, det skjer stadig vekk. Det er enkelt å rette på.»

Han slapp taket i nakken min, men før jeg rakk å reagere, stakk han hånda bak en disk og tok ut en diger, tveegget messingøks. «Jeg bare legger vedkommende omtrent midt i senga og kapper av det som henger utenfor på hver side.»

«Aha,» sa jeg og svelget tungt. «Fornuftig.»

«Så godt å treffe en intelligent kunde!»

Tauene hadde begynt å strekke vennene mine ut for alvor nå. Annabeth begynte å bli blek. Grover kom med noen gurglende lyder, som en halvkvalt gås.

«Så, Crusty …» sa jeg og prøvde å snakke i en lett tone. Jeg skottet bort på prislappen på den hjerteformede senga med navnet Valentinsdag Spesial. «Har denne virkelig dynamiske stabilisatorer for å hindre bølgebevegelser?»

«Absolutt. Prøv den.»

«Ja, kanskje jeg skal det. Men ville den fungere selv for en stor person som deg?»

«Garantert.»

«Ikke tale om.»

«Tale om.»

«Vis meg det.»

Han satte seg ivrig på senga og klappet på madrassen. «Ingen bølger. Ser du?»

Jeg knipset med fingrene. «Ergo.»

Tau slynget seg rundt Crusty og dro ham ned på madrassen.

«Hei!» brølte han.

«Legg ham midt i,» sa jeg.

Tauene lystret kommandoen min. Hele Crustys hode stakk ut øverst. Føttene hans hang utenfor nederst.

«Nei!» sa han. «Vent! Denne er bare til demonstrasjon!»

Jeg tok hetten av Anaklusmos. «Noen få enkle justeringer …»

Jeg hadde ingen kvaler med det jeg skulle gjøre. Hvis Crusty var menneskelig, kunne jeg uansett ikke skade ham. Hvis han var et monster, fortjente han å bli forvandlet til støv for en stund.

«Du er en tøff forhandler,» sa han. «Jeg skal gi deg tretti prosent rabatt på utvalgte utstillingsmodeller.»

«Jeg tror jeg begynner øverst.» Jeg løftet sverdet.

«Null kontant! Seks avdragsfrie måneder!»

Jeg svingte sverdet. Crusty kom ikke med flere tilbud.

Jeg skar over tauene på de andre sengene. Annabeth og Grover kom seg stønnende og jamrende på beina og overøste meg med forbannelser.

«Du ser høyere ut,» sa jeg.

«Festlig,» sa Annabeth. «Vær litt raskere neste gang.»

Jeg så på oppslagstavlen bak Crustys selgerdisk. Der hang en reklamebrosjyre for Hermes Transportbyrå og en annen for en splitter ny Fortegnelse over monstre i L.A.-området – «Den eneste Gule Sider for monstre du har bruk for!» Under den hang en oransje løpeseddel for DVA Lydstudio med tilbud om provisjon for heltesjeler. «Vi er alltid på utkikk etter nye talenter!» DVAs adresse sto like under, sammen med et kart.

«Kom,» sa jeg til vennene mine.

«Gi oss et minutt,» klaget Grover. «Vi ble nesten strukket til døde!»

«Da er du klar for underverdenen,» sa jeg. «Den ligger bare et kvartal herfra.»

18

ANNABETH DRESSERER EN TREHODET HUND

Vi sto i skyggen på Valencia Boulevard og kikket opp på gullbokstavene som var risset inn i svart marmor: DVA LYDSTUDIO.

Under sto det med sjablongskrift på glassdørene: DETTE ER INGEN VARMESTUE. INGEN ADGANG FOR LEVENDE ELLER ADVOKATER.

Det var nesten midnatt, men lobbyen var skarpt opplyst og full av folk. Bak sikkerhetsskranken satt en muskuløs vakt med solbriller og plugg i øret.

Jeg snudde meg mot vennene mine. «OK. Dere husker planen.»

«Planen,» sa Grover og svelget. «Ja da. Jeg husker planen.»

Annabeth sa: «Hva skjer hvis planen ikke funker?»

«Ikke tenk negativt.»

«Så klart ikke,» sa hun. «Vi er på vei inn i Dødsriket, men jeg må ikke tenke negativt.»

Jeg tok perlene opp av lomma, de tre melkehvite kulene nereiden hadde gitt meg i Santa Monica. De virket ikke som rare nødløsningen hvis noe gikk galt.

Annabeth la en hånd på skulderen min. «Unnskyld, Percy. Du har rett, dette klarer vi. Det kommer til å gå bra.»

Hun ga Grover en knuff i siden.

«Ja, klart det!» istemte han. «Vi har kommet langt. Vi skal finne lynmalen og redde moren din. Ikke no’ problem.»

Jeg så på begge to og følte meg takknemlig. For bare noen minutter siden hadde jeg nesten fått dem strukket til døde på luksusvannsenger, og nå prøvde de å trøste meg og være tapre for min skyld.

Jeg stakk perlene tilbake i lomma. «Nå går vi og denger noen bøller i underverden.»

Vi gikk inn i DVAs lobby.

Klissete musikk strømmet lavt ut av skjulte høyttalere. Gulvteppet og veggene var stålgrå. I hjørnene sto det potter med kaktus som minnet om skjeletthender. Møblene var i svart skinn, og hvert eneste sete var opptatt. Det var folk som satt i sofaer, det var folk som sto, det var folk som stirret ut gjennom vinduene eller ventet på heisen. Ingen rørte seg eller snakket eller gjorde noe som helst. I øyekroken kunne jeg se dem helt tydelig, men når jeg fokuserte på hver enkelt av dem, begynte de å se … gjennomsiktige ut. Jeg kunne se rett igjennom dem.

Sikkerhetsvaktens skranke sto på et podium, så vi måtte kikke opp på ham.

Han var høy og elegant, med sjokoladefarget hud og bleket, lyst hår som var klippet i militærfrisyre. Han gikk med moteriktige solbriller og en italiensk silkedress som matchet håret hans. En svart rose var festet til jakkeslaget under et navneskilt av sølv.

Jeg leste navnet og så forvirret på ham. «Heter du Chiron?»

Han bøyde seg over skranken. Jeg så ikke noe annet i solbrillene enn mitt eget speilbilde, men smilet hans var innsmigrende og kaldt, som en pytonslange rett før den sluker deg.

«For en nydelig ung gutt.» Aksenten hans var merkelig – kanskje britisk – men det virket som om han hadde lært engelsk som andrespråk. «Si meg, kamerat, ser jeg ut som en kentaur?»

«N-nei.»

«Nei sir,» tilføyde han glatt.

«Nei sir,» sa jeg.

Han grep om navneskiltet og dro en finger under bokstavene. «Kan du lese dette, kamerat? Det står C-H-A-R-O-N. Si det etter meg: Charon.»

«Charon.»

«Fantastisk! Og nå: Herr Charon.»

«Herr Charon.»

«Utmerket.» Han lente seg tilbake. «Jeg kan ikke fordra å bli forvekslet med den gamle gampen. Og nå, hva kan jeg gjøre for dere, små døde?»

Spørsmålet hans traff meg i magen som et prosjektil. Jeg så på Annabeth for å få hjelp.

«Vi vil gjerne til underverdenen,» sa hun.

Charon vred på munnen. «Nå, det var forfriskende å høre.»

«Var det?» spurte hun.

«Likefram og ærlig. Ingen hyling og skriking. Ikke noe: ’Det må være en feil, herr Charon.’» Han gransket oss. «Hvordan døde dere da?»

Jeg ga Grover en knuff.

«Å,» sa han. «Eh … vi druknet … i badekaret.»

«Alle tre?» spurte Charon.

Vi nikket.

«Det må ha vært et stort badekar.» Charon så lettere imponert ut. «Jeg går ut fra at dere ikke har mynter til overfarten. Hvis dere var voksne, ville jeg ha trukket beløpet av American Express-kortene deres eller plusset fergetaksten på den siste strømregningen. Men med barn … akk, man er aldri forberedt på å dø. Dere blir nok nødt til å slå dere ned og vente i noen århundrer.»

«Jo da, vi har mynter.» Jeg la tre gulldrakmer på disken – de var blant sakene jeg hadde funnet i Crustys kontorpult.

«Nå, skulle du ha …» Charon fuktet leppene. «Ekte drakmer. Ekte gulldrakmer. Slike har jeg ikke sett på …»

Fingrene hans kretset grådig over myntene.

Vi var så nær.

Så satte Charon øynene sine i meg. Det kjentes som om det kalde blikket bak solbrillene boret et hull tvers igjennom brystet mitt. «Hør her,» sa han. «Du klarte ikke å lese navnet mitt riktig. Er du dyslektisk, gutt?»

«Nei,» sa jeg. «Jeg er død.»

Charon bøyde seg fram og snuste. «Du er ikke død. Det burde jeg ha visst. Du er gudeyngel.»

«Vi er nødt til å komme oss til underverdenen,» sa jeg inntrengende.

Charon laget en knurrelyd dypt nede i strupen.

Straks reiste alle folkene i venterommet seg og begynte å trave omkring, mens de tente sigaretter, dro hånda gjennom håret eller sjekket armbåndsuret.

«Forsvinn mens dere fortsatt er i stand til det,» sa Charon til oss. «Så tar jeg disse og glemmer at jeg har sett dere.»

Han strakte ut hånda etter myntene, men jeg rasket dem til meg.

«Ingen service, ingen driks.» Jeg prøvde å lyde modigere enn jeg følte meg.

Charon knurret igjen – en dyp, skremmende lyd. De dødes ånder begynte å hamre på dørene til heisen.

«Synd for deg også,» sukket jeg. «Vi har mer å by på.»

Jeg holdt opp posen med Crustys saker, tok ut en håndfull drakmer og lot myntene gli mellom fingrene.

Charons knurring endret seg til noe som minnet mer om lyden fra en malende løve. «Tror du jeg kan kjøpes for penger, gudeyngel? Eh … bare av ren nysgjerrighet, hvor mye har du der?»

«Mye,» sa jeg. «Jeg skal vedde på at Hades ikke betaler deg godt nok for det harde arbeidet du gjør.»

«Høh, du aner ikke. Hvordan ville du likt å sitte barnevakt for disse åndene hele dagen? Hele tiden høre: ’Vær så snill, ikke la meg være død’ eller ’Vær så snill, slipp meg over gratis’. Jeg har ikke fått lønnsøkning på tre tusen år. Tror du man får dresser som dette på billigsalg?»

«Du fortjener bedre,» samtykket jeg. «Litt anerkjennelse. Respekt. God lønn.»

For hvert ord la jeg en ny gullmynt på disken.

Charon kikket ned på den italienske silkejakka, som om han forestilte seg selv i noe enda flottere. «Du begynner faktisk å snakke fornuft nå, gutt. Men bare litt.»

Jeg la til noen ekstra mynter. «Når jeg snakker med Hades, kan jeg alltids hinte frampå om en lønnsøkning.»

Han sukket. «Båten er nesten full uansett. Jeg kan like gjerne ta med dere tre og dra.»

Han reiste seg, feide pengene våre til seg og sa: «Kom.»

Vi albuet oss fram gjennom mengden av ventende ånder, som begynte å grafse etter klærne våre som vindpust og hvisket med stemmer jeg ikke forsto. Charon skjøv dem til side og mumlet: «Hersens gratispassasjerer.»

Han fulgte oss inn i heisen, som allerede var full av døde sjeler. Hver av dem holdt et grønt boardingpass. Charon grep to ånder som prøvde å komme seg inn sammen med oss, og dyttet dem ut i lobbyen igjen.

«Sånn. Nå, ingen får prøve seg på noe smart mens jeg er borte,» sa han strengt ut i venterommet. «Og hvis noen prøver å bytte kanal på radioen min igjen, skal jeg sørge for at de blir her i tusen år til. Oppfattet?»

Han lukket dørene og stakk et nøkkelkort inn i en sprekk i heispanelet, og heisen begynte å gli nedover.

«Hva skjer med åndene som venter i lobbyen?» spurte Annabeth.

«Ingenting,» sa Charon.

«For hvor lenge?»

«For alltid, eller til jeg er i det gavmilde hjørnet.»

«Å,» sa hun. «Det høres jo … rettferdig ut.»

Charon hevet et øyenbryn. «Hvem har sagt at døden er rettferdig, unge frøken? Vent til det blir din tur. Du kommer til å dø raskt nok, dit du skal.»

«Vi skal komme oss levende ut,» sa jeg.

«Ha!»

Jeg følte meg plutselig litt svimmel. Nå gikk ikke heisen nedover lenger, men forover. Lufta ble disig. Åndene rundt meg begynte å endre form. De moderne klærne bleknet og ble til grå drakter med hetter. Gulvet i heisen begynte å duve.

Jeg blunket hardt. Da jeg åpnet øynene var Charons kremfargete, italienske dress erstattet av en lang, svart kappe. Solbrillene var borte. Der øynene hans skulle ha vært, var det tomme øyehuler – som Ares’, bortsett fra at Charons var fullstendig mørke, fulle av natt og død og fordervelse.

Han så at jeg stirret på ham og sa: «Hva er det?»

«Ingenting,» stotret jeg.

Jeg syntes han gliste, men det gjorde han ikke. Kjøttet i ansiktet hans ble gjennomsiktig, slik at jeg kunne se rett inn til hodeskallen.

Gulvet fortsatte å duve.

Grover sa: «Jeg tror jeg holder på å bli sjøsyk.»

Da jeg blunket igjen, var ikke heisen en heis lenger. Vi sto i en stor pram. Charon staket oss over en mørk, oljeaktig elv, full av virvlende knokler, døde fisk og andre, merkelige ting – plastdukker, knuste nelliker og vasstrukne diplomer med gullkanter.

«Elva Styx,» mumlet Annabeth. «Den er så …»

«Forurenset,» sa Charon. «I tusenvis av år har dere mennesker kastet alt mulig skrot i den under overfarten – håp, drømmer og ønsker som aldri gikk i oppfyllelse. Uforsvarlig avfallshåndtering, spør du meg.»

Tåke drev i snirkler over det skitne vannet. Over oss, nesten usynlig i halvmørket, var et dryppsteinstak. Foran oss glitret motsatt bredd med et giftiggrønt lysskjær.

Plutselig begynte jeg å få panikk, og halsen snørte seg sammen. Hva gjorde jeg her? Disse menneskene rundt meg … de var døde, alle sammen.

Annabeth grep meg i hånda. Under normale omstendigheter ville jeg blitt flau, men jeg forsto hvordan hun følte det. Hun ville forsikre seg om at flere enn henne selv var levende på denne båten.

Jeg begynte å mumle en bønn, selv om jeg ikke var sikker på hvem jeg ba til. Her nede var det bare én gud som telte, og det var ham jeg hadde kommet for å utfordre.

Underverdenens kyststripe kom til syne. Forrevne klipper og svart vulkansk sand strakte seg omtrent hundre meter inn på land hvor de endte i en høy steinmur, som gikk i begge retninger så langt vi kunne se. I det grønne tussmørket hørte vi plutselig en lyd fra et sted i nærheten som kastet ekko mellom klippene – hylet fra et stort dyr.

«Gamle Trippeltryne er sulten,» sa Charon. Han smilte skjelettaktig i det grønnaktige lyset. «Uflaks for dere, gudeyngel.»

Bunnen av båten gled inn på den svarte sanden. De døde begynte å stige av. En kvinne holdt en liten jente i hånda. En gammel mann og en gammel dame hinket av gårde arm i arm. En gutt som ikke kunne være eldre enn meg, subbet taust av sted i den grå drakten sin.

Charon sa: «Jeg skulle ha ønsket deg lykke til, kamerat, men her nede finnes ikke noe slikt som lykke. Ikke glem å ta opp det med lønnsøkningen.»

Han telte gullmyntene våre og la dem i pengepungen, så tok han opp åren igjen. Mens han padlet den tomme prammen tilbake over elva, plystret han noe som minnet om en Barry Manilow-låt.

Vi fulgte åndene opp en velbrukt sti.

Jeg er ikke sikker på hva jeg hadde forventet meg – Perleporten eller et digert, svart fallgitter eller noe sånt. Men inngangen til underverdenen så ut som en krysning mellom sikkerhetskontrollen på en flyplass og den gigantiske bomstasjonen New Jersey Turnpike.

Det var tre forskjellige innganger under en enorm, svart portal hvor det sto: DU TRER NÅ INN I EREBUS. Hver inngang hadde en metalldetektor med sikkerhetskameraer montert øverst. Innenfor disse var det bomstasjoner bemannet med gjenferd i svarte kapper, som Charon.

Hylet fra det sultne dyret var skikkelig høyt nå, men jeg skjønte ikke hvor lyden kom fra. Den trehodete hunden Kerberos, som skulle ha voktet porten inn til Hades, var ikke å se noen steder.

De døde stilte seg i tre køer, to som var merket VAKT TIL STEDE, og en som var merket EKSPRESSDØD. Den siste køen gikk unna i en fei. De to andre fløt tregt som sirup.

«Hva synes du?» spurte jeg Annabeth.

«Den raske køen må lede rett til Asphodel-markene,» sa hun. «Ikke rart. De vil ikke risikere å bli dømt i retten, for dommen kan gå imot dem.»

«Finnes det en domstol for døde?»

«Jepp. Tre dommere bytter på å sitte på benken. Kong Minos, Thomas Jefferson, Shakespeare – typer som det. De vurderer hvert enkelt liv, og av og til bestemmer de seg for at personen fortjener en spesiell belønning – Elysion. Av og til bestemmer de seg for straff. Men de fleste, tja, de har bare levd. Ikke noe spesielt, verken godt eller dårlig. De drar til Asphodel-markene.»

«Og gjør hva?»

«Se for deg at du står i en hveteåker i Kansas,» sa Grover. «For alltid.»

«Kjipt,» sa jeg.

«Ikke like kjipt som det,» mumlet Grover. «Se.»

Et par gjenferd i svarte kapper hadde dratt til side en av åndene og ransaket ham ved sikkerhetskontrollen. Det var noe kjent ved ansiktet til den døde mannen.

«Han er den predikanten som havnet i nyhetene, ikke sant?» sa Grover.

«Å ja.» Jeg husket ham nå. Vi hadde sett ham på TV et par ganger i sovesalen på Yancy Academy. Han var en sånn ufordragelig TV-predikant fra New York som hadde samlet inn millioner av dollar til hjem for foreldreløse barn og ble tatt i å bruke pengene på ting til luksusvillaen sin, som gullforgylte dasslokk og en innendørs minigolfbane. Han døde under en politijakt hvor hans såkalte «Lamborghini for Herren» kjørte utfor et stup.

«Hva er det de gjør med ham?» spurte jeg.

«Spesialstraff fra Hades,» gjettet Grover. «De virkelig gufne folka får hans personlige oppmerksomhet med det samme de ankommer. Fur… de velvillige vil sørge for at han får evig tortur.»

Tanken på furiene fikk meg til å grøsse. Det gikk opp for meg at jeg var på deres hjemmebane nå. Gamle frøken Dodds slikket seg nok forventningsfullt om leppene.

«Men hvis han er predikant,» sa jeg, «og han tror på et annet helvete …»

Grover trakk på skuldrene. «Hvem vet om han ser dette stedet slik vi ser det? Mennesker ser det de ønsker å se. Dere er veldig sta … eh, standhaftige på den måten.»

Vi nærmet oss portene. Nå var ulingen så høy at bakken ristet under føttene mine, men jeg skjønte fortsatt ikke hvor den kom fra.

Så, omtrent tjue meter foran oss, så vi noe som skimret i den grønne tåken. Der hvor veien delte seg i tre, sto et enormt, skyggeaktig monster.

Jeg hadde ikke sett den tidligere fordi den var halvt gjennomsiktig, som de døde. Når den sto stille, smeltet den sammen med bakgrunnen. Bare øynene og tennene virket ekte. Og beistet stirret rett på meg.

Jeg ble stående og måpe. Alt jeg klarte å si var: «Han er en rottweiler.»

Jeg hadde alltid forestilt meg Kerberos som en stor, svart mastiff. Men han var opplagt en renraset rottweiler, rent bortsett fra at han var dobbelt så stor som en mammut, halvt usynlig og hadde tre hoder.

De døde gikk rett mot ham – uten det minste tegn på frykt. Køene under VAKT TIL STEDE-skiltet delte seg på hver side av ham. EKSPRESSDØD-åndene gikk rett mellom forbeina og under magen hans, noe de kunne gjøre uten engang å bøye seg.

«Jeg begynner å se ham bedre,» mumlet jeg. «Hva kan det skyldes?»

«Jeg tror …» Annabeth fuktet leppene. «Jeg er redd det skyldes at vi har kommet nærmere vår egen død.»

Hundens midtre hode løftet seg mot oss. Den snuste ut i lufta og knurret.

«Den kjenner lukten av de levende,» sa jeg.

«Men det gjør ingenting,» sa Grover, som sto og skalv ved siden av meg. «Fordi vi har en plan.»

«Nettopp,» sa Annabeth. Jeg hadde aldri hørt stemmen hennes så spinkel. «En plan.»

Vi gikk mot monsteret.

Det midtre hodet snerret mot oss, så bjeffet det så høyt at øynene dirret i hodet mitt.

«Forstår du hva den sier?» spurte jeg Grover.

«Å ja,» sa han. «Det gjør jeg.»

«Hva sier den?»

«Jeg tror ikke mennesker har et banneord som dekker.»

Jeg tok ut den kraftige stokken fra ryggsekken – et sengebein jeg hadde brukket av Crustys Safari Deluxe-modell. Jeg løftet den i været og prøvde å sende lykkelige hundetanker mot Kerberos – hundematreklamer, søte små valper, brannhydranter. Jeg prøvde å smile som om jeg ikke kom til å dø.

«Hei, storegutt,» ropte jeg opp mot den. «Jeg skal vedde på at det ikke er mange som leker med deg.»

«KNURRRRRRR!»

«Snill bisk,» sa jeg matt.

Jeg viftet med stokken. Hundens midtre hode fulgte bevegelsene. De to andre hodene hadde blikket festet rett på meg og ignorerte fullstendig alle åndene. Jeg hadde Kerberos’ udelte oppmerksomhet. Jeg var ikke sikker på om det var et godt tegn.

«Hent!» Jeg kastet stokken inn i halvmørket – et godt og langt kast. Jeg hørte den lande med et plask i elva Styx.

Kerberos glodde på meg uten å fortrekke en mine. Øynene hans var truende og kalde.

Det var den planen.

Kerberos utstøtte nå en ny slags knurring, dypere nede i de tre strupene.

«Eh,» sa Grover. «Percy?»

«Ja?»

«Jeg tenkte bare du gjerne ville vite det.»

«Hva da?»

«Hva Kerberos sier. Han sier at vi har ti sekunder på oss til å be til den guden vi foretrekker. Deretter … tja … han er sulten.»

«Vent!» sa Annabeth. Hun begynte å romstere i sekken sin.

Oops, tenkte jeg.

«Fem sekunder,» sa Grover. «Er det nå vi løper?»

Annabeth tok opp en rød gummiball på størrelse med en grapefrukt. Det sto DENVER BADELAND på den. Før jeg rakk å stanse henne, løftet hun ballen og gikk rett bort til Kerberos.

Hun ropte: «Ser du ballen? Vil du ha ballen, Kerberos? Sitt!»

Kerberos så like lamslått ut som vi var.

Han la alle de tre hodene på skakke. Seks nesebor utvidet seg.

«Sitt!» ropte Annabeth igjen.

Jeg var sikker på at hun hvert øyeblikk ville bli til verdens største hundekjeks.

Men i stedet slikket Kerberos seg om sine tre sett med lepper, satte seg på huk og knuste umiddelbart en drøss med ånder som var på vei under ham i EKSPRESSDØD-køen. Åndene utstøtte små hvesende lyder da de ble trykt flate, som når lufta blir sluppet ut av et dekk.

«Snill bisk!» sa Annabeth.

Hun kastet ballen til Kerberos.

Han fanget den med den midtre munnen. Den var knapt stor nok til at han kunne tygge den, og de andre hodene begynte å glefse mot det midterste for å få tak i den nye leken.

«Slipp!» kommanderte Annabeth.

Kerberos’ hoder ga opp kampen om ballen og så på henne. Ballen hadde kilt seg inn mellom to av tennene hans som en bitte liten tyggegummi. Han utstøtte en høy og skummel klynkelyd og slapp ballen, som nå var slimete og nesten bitt i to, foran føttene på Annabeth.

«Snill bisk.» Hun plukket opp ballen uten å bry seg om alt spyttet fra monsteret.

Hun snudde seg mot oss. «Gå nå. Ta EKSPRESSDØD-køen – den går raskest.»

«Men …» sa jeg.

«Nå!» kommanderte hun i den samme tonen hun hadde brukt overfor hunden.

Grover og jeg listet oss forsiktig forover.

Kerberos begynte å knurre.

«Stå i ro!» befalte Annabeth. «Hvis du vil ha ballen, så stå i ro!»

Kerberos klynket, men han ble hvor han var.

«Hva med deg?» spurte jeg Annabeth idet vi passerte henne.

«Jeg vet hva jeg gjør, Percy,» mumlet hun. «Det tror jeg, i hvert fall …»

Grover og jeg gikk mellom beina på monsteret.

«Vær så snill, Annabeth,» ba jeg. «Ikke be ham sette seg igjen.»

Vi kom oss gjennom. Kerberos så ikke mindre skremmende ut bakfra.

Hun holdt opp den fillete røde ballen og trakk antagelig samme konklusjon som meg – at hvis hun ga Kerberos den som belønning, ville hun ikke ha noen flere knep på lager.

Hun kastet ballen likevel. Monsterets venstre munn snappet den umiddelbart, bare for å bli angrepet av det midtre hodet, mens det høyre jamret i frustrasjon.

Mens monsteret var opptatt av ballen, gikk Annabeth raskt under magen på den og møtte oss ved metalldetektoren.

«Hvordan klarte du det?» spurte jeg forbløffet.

«Jeg har gått på dressurkurs,» sa hun andpustent, og jeg ble overrasket over å se tårer i øynene hennes. «Da jeg var liten, hadde vi en dobermann hjemme hos pappa …»

«Drit i det,» sa Grover og dro meg i skjorta. «Kom!»

Vi skulle til å beinfly gjennom EKSPRESSDØD-kontrollen da Kerberos klynket ynkelig fra alle de tre munnene. Annabeth stanset.

Hun snudde seg mot hunden, som hadde snudd seg hundre og åtti grader for å se på oss.

Kerberos peste forventningsfullt. Den lille røde ballen lå i flere biter i en dam av sikkel ved føttene dens.

«Snill bisk,» sa Annabeth, men stemmen hennes lød melankolsk og nølende.

Monsteret la hodene på skakke, som om den var bekymret for henne.

«Jeg skal ta med en ny ball til deg snart,» lovte Annabeth matt. «Vil du det?»

Monsteret klynket igjen. Jeg behøvde ikke å kunne hundespråk for å forstå at Kerberos ville vente på den.

«Snill bisk. Jeg kommer og besøker deg igjen snart. Det … det lover jeg.» Annabeth snudde seg mot oss. «Nå løper vi.»

Grover og jeg gikk gjennom metalldetektoren, som straks begynte å hyle og blinke med røde lys. «Uautoriserte eiendeler! Magi oppdaget!»

Kerberos begynte å bjeffe.

Vi styrtet gjennom EKSPRESSDØD-porten, som utløste enda flere hylende alarmer, og sprintet inn i underverdenen.

Noen minutter senere gjemte vi oss andpustne i den hule stammen på et enormt, svart tre, mens sikkerhetsgjenferd pilte forbi og ropte etter forsterkninger fra furiene.

Grover mumlet: «Nå, Percy, hva har vi lært i dag?»

«At trehodete hunder foretrekker baller framfor pinner?»

«Nei,» sa Grover. «Vi har lært at planene dine er virkelig, virkelig smarte.»

Jeg var ikke så sikker på det. Jeg syntes kanskje at både Annabeth og jeg hadde hatt den rette ideen. Selv her i underverdenen trengte alle – selv monstre – litt oppmerksomhet nå og da.

Jeg tenkte på dette mens vi ventet på at gjenferdene skulle passere. Samtidig lot jeg som om jeg ikke la merke til at Annabeth tørket en tåre bort fra kinnet mens hun lyttet til den sørgmodige klagesangen fra Kerberos i det fjerne og lengtet etter den nye vennen sin.

19

VI FINNER SANNHETEN – PÅ EN MÅTE

Prøv å forestille deg det største konsertpublikummet du noen gang har sett – et fotballstadion fullpakket med en million fans.

Prøv så å se for deg et stadion som er en million ganger større enn det igjen, fullstappet med folk, at strømmen har gått, og at det ikke er noen lyd, ingen lys og ingen badeball som spretter rundt over folkehavet. At et eller annet tragisk har skjedd bak scenen. At de hviskende folkemassene bare vimer omkring i skyggene og venter på en konsert som aldri kommer til å begynne.

Hvis du kan se for deg det, har du en ganske god idé om hvordan Asphodel-markene så ut. Det svarte gresset var blitt trampet ned av fantasillioner døde føtter. En varm, fuktig vind blåste som i en sumpmark. Svarte trær – Grover fortalte meg at de var popler – vokste i klynger her og der.

Taket i grotten var så høyt over oss at det like gjerne kunne ha vært svarte uværsskyer, hvis det ikke hadde vært for dryppsteinene, som glødet mattgrå og så skummelt spisse ut. Jeg prøvde å la være å tenke på at de kunne falle ned over oss hvert øyeblikk, men rundt omkring lå mange som allerede hadde falt og boret seg ned i det svarte gresset. De døde behøvde vel ikke bekymre seg for små uromomenter som å bli spiddet av dryppsteiner på størrelse med krysserraketter.

Annabeth, Grover og jeg prøvde å gli i ett med mengden mens vi holdt øynene åpne etter sikkerhetsgjenferd. Jeg kunne ikke la være å speide etter kjente ansikter blant åndene i Asphodel, men det er vanskelig å se på de døde. Ansiktene deres flimrer. Alle ser sinte eller forvirrede ut. De kommer bort til deg for å prate, men stemmene deres høres ut som uforståelig babling eller flaggermuspip. Når de skjønner at du ikke forstår hva de sier, rynker de panna og går sin vei.

De døde er ikke skumle. De er bare triste.

Vi fortsatte videre i langsomt tempo og fulgte køen med nyankomne som slynget seg fra hovedportene mot en paviljong med et svart telt og et banner hvor det sto:

DOMSTOL FOR ELYSION OG EVIG FORTAPELSE

Velkommen, nylig avdøde!

På baksiden av teltet kom det ut to mye mindre køer.

Til venstre ble ånder flankert av sikkerhetsgjenferd geleidet ned en steinete sti mot Straffens marker, som glødet og oste i det fjerne, en vidstrakt, tørr og oppsprukken ødemark med elver av lava og minefelter, og kilometer på kilometer med piggtråd som skilte de forskjellige torturområdene fra hverandre. Selv på langt hold kunne jeg se folk bli jaget av helveteshunder, brent på stake, tvunget til å løpe nakne gjennom kaktuskratt eller lytte til operamusikk. Jeg kunne så vidt skimte en liten høyde, hvor den mauraktige skikkelsen Sisyfos strevde med å skyve steinen sin til topps. Og jeg så enda verre torturmetoder – ting jeg ikke har lyst til å beskrive.

Køen som kom ut på høyre side av dommerpaviljongen, så mye bedre ut. Den førte ned mot en liten dal omgitt av murer – et inngjerdet samfunn som lot til å være den eneste lykkelige delen av underverdenen. Innenfor sikkerhetskontrollen var det områder med vakre hus fra alle tidsepoker. Romerske villaer og middelalderborger og viktorianske herskapshus. Sølv- og gullfargete blomster vokste på plenene. Gresset funklet i alle regnbuens farger. Jeg hørte latter og kjente lukten av grillmat.

Elysion.

Midt i dalen lå en glitrende blå innsjø med tre små øyer, som et feriested på Bahamas. De tre Blest-øyene for mennesker som hadde valgt å bli gjenfødt tre ganger, og som hadde nådd Elysion tre ganger. Jeg visste straks at det var dit jeg ville dra når jeg døde.

«Det er det det handler om,» sa Annabeth som om hun leste tankene mine. «Det er stedet for helter.»

Men jeg tenkte på hvor få mennesker det var i Elysion, hvor bitte lite det var sammenliknet med Asphodel-markene eller til og med Straffens marker. Så få det måtte være som gjorde gode ting i livet. Det var deprimerende.

Vi forlot dommerpaviljongen og gikk lenger inn på Asphodel-markene. Det ble mørkere. Fargene på klærne våre bleknet. Flokkene av skvaldrende ånder begynte å tynnes ut.

Etter å ha gått i noen kilometer hørte vi et velkjent, skingrende skrik i det fjerne. Et palass i glitrende svart obsidian ruvet mot horisonten. Over brystvernet kretset tre mørke, flaggermusaktige skikkelser: furiene. Jeg fikk en følelse av at de ventet på oss.

«Nå er det vel for sent å snu,» sa Grover sørgmodig.

«Vi kommer til å klare oss,» sa jeg og prøvde å lyde selvsikker.

«Kanskje vi burde lete på noen av de andre stedene først,» foreslo Grover. «Som Elysion for eksempel …»

«Kom nå, geitegutt.» Annabeth grep ham i armen.

Grover klynket. Vingene skjøt ut på joggeskoene hans, og beina fløy forover og dro ham vekk fra Annabeth. Han landet på ryggen i gresset.

«Grover,» skjente Annabeth. «Hold opp med det tøyset.»

«Men det var ikke …»

Han klynket igjen. Skoene hans flakset som gale nå. De lettet fra bakken og begynte å dra ham vekk fra oss.

«Maia!» brølte han, men det magiske ordet så ikke ut til å virke. «Maia, nå holder det! Ring 911! Hjelp!»

Jeg kom over sjokket og strakte meg ut etter Grovers hånd, men for sent. Han økte farten og begynte å skli nedover bakken som en bob.

Vi løp etter ham.

Annabeth ropte: «Knyt opp lissene!»

Det var en god idé, men det er vel ikke så enkelt når skoene sleper deg av sted i full fart med føttene først. Grover prøvde å sette seg opp, men han klarte ikke å nå lissene.

Vi fortsatte å løpe etter ham og prøvde å ikke miste ham av syne mens han suste mellom beina på ånder som plapret irritert til ham.

Jeg var sikker på at Grover skulle brase rett gjennom portene til Hades’ palass, men skoene hans tok en skarp sving til høyre og slepte ham i motsatt retning.

Bakken ble brattere. Grover økte farten. Annabeth og jeg måtte løpe alt vi orket for å holde følge. Grotteveggene på hver side ble brattere og trangere, og det gikk opp for meg at vi var på vei inn i en slags sidetunnel. Her var det verken gress eller trær, bare stein og det svake lyset fra dryppsteinene over oss.

«Grover!» ropte jeg, og stemmen min kastet ekko mellom grotteveggene. «Prøv å holde deg fast i noe!»

«Hva da?» brølte han tilbake.

Han krafset i grusen, men det var ikke noe som var stort nok til å senke farten.

Tunnelen ble mørkere og kaldere. Hårene på armene mine reiste seg. Det luktet ondskap her nede. Det fikk meg til å tenke på ting jeg ikke engang burde vite om – blod som skvatt utover et eldgammelt steinalter, en morders motbydelige pust.

Så oppdaget jeg hva vi hadde foran oss, og jeg bråstoppet.

Tunnelen videt seg ut til en stor, mørk grotte, og midt i var et juv på størrelse med et bykvartal.

Grover akte rett mot kanten.

«Kom, Percy!» hylte Annabeth og dro meg i håndleddet.

«Men det er …»

«Jeg vet det!» ropte hun. «Stedet du beskrev i drømmen din! Men Grover kommer til å falle nedi hvis vi ikke får tak i ham.» Hun hadde naturligvis rett. Grovers ublide skjebne fikk fart på meg.

Han hylte og krafset i bakken, men vingeskoene fortsatte å slepe ham mot avgrunnen, og det virket ikke som om det var mulig for oss å nå fram til ham i tide.

Det var hovene som reddet ham.

De flygende joggeskoene hadde alltid vært et nummer for store for ham, og til slutt traff Grover en stor stein, og den venstre skoen løsnet og flakset av gårde. Den suste inn i mørket og ned i avgrunnen. Den høyre skoen fortsatte å slepe ham av sted, men ikke like fort som før. Grover klarte å senke farten ved å holde fast på den store steinen og bruke den som anker.

Han var tre meter fra kanten av stupet da vi endelig fikk tak i ham og dro ham opp skråningen. Den andre vingeskoen rev seg løs og kretset sint rundt oss før den fløy ned i dypet for å slutte seg til tvillingen sin.

Vi sank utmattet ned på grusen. Armene og beina mine føltes som bly. Til og med ryggsekken min føltes tyngre, som om noen hadde fylt den med steiner.

Grover var nokså stygt oppskrapet. Hendene hans blødde. Øynene hans hadde fått de smale, geiteaktige pupillene han alltid fikk når han var vettskremt.

«Jeg vet ikke hvordan …» peste han. «Det var ikke meningen å …»

«Vent,» sa jeg. «Hør.»

Jeg hørte noe – en dyp hvisking i mørket.

Etter noen sekunder sa Annabeth: «Percy, dette stedet …»

«Hysj.» Jeg reiste meg.

Lyden ble høyere – en mumlende, ond stemme steg opp fra et sted langt, langt under oss – fra avgrunnen.

Grover satte seg opp. «Hv… hva er den lyden?»

Nå hørte Annabeth den også. Jeg kunne se det i øynene hennes. «Tartaros. Nedgangen til Tartaros.»

Jeg tok hetten av Anaklusmos.

Bronsesverdet vokste ut og glitret i mørket, og det virket som om den onde stemmen nølte et lite øyeblikk før den begynte å messe igjen.

Jeg kunne nesten høre ordene nå: eldgamle ord, til og med eldre enn gresk. Som om …

«Magi,» sa jeg.

«Vi må komme oss ut herfra,» sa Annabeth.

Sammen dro vi Grover opp på hovene og begynte å gå tilbake opp gjennom tunnelen. Beina mine ville ikke flytte seg raskt nok. Ryggsekken tynget meg ned. Stemmen ble høyere og sintere bak oss, og vi la på sprang.

Det var ikke et sekund for tidlig.

Et kaldt vindgufs dro oss bakover, som om hele avgrunnen trakk pusten. I et redselsfullt øyeblikk mistet jeg fotfestet, og føttene mine gled i grusen. Hvis vi hadde vært bare noen meter nærmere kanten, ville vi ha blitt sugd ned.

Vi kjempet oss videre framover og nådde til slutt toppen av tunnelen hvor grotten videt seg ut mot Asphodel-markene. Vinden døde bort. Et rasende hyl runget nede fra dypet av tunnelen. Et eller annet var ikke glad for at vi hadde sluppet unna.

«Hva var det for noe?» peste Grover da vi sank sammen i tilnærmet sikkerhet inne i en klynge med popler. «Et av Hades’ kjæledyr?»

Annabeth og jeg utvekslet blikk. Jeg så at hun grublet på noe, antagelig det samme som hun hadde hatt i tankene under drosjeturen til Los Angeles, men ikke våget å fortelle oss. Det var nok til å skremme vettet av meg.

Jeg satte hetten på sverdet og stakk pennen i lomma. «Det er best vi fortsetter.» Jeg kikket ned på Grover. «Er du i stand til å gå?»

Han svelget. «Ja da. Jeg har forresten aldri kunnet fordra de skoene.»

Han prøvde å ta det som en mann, men han skalv like voldsomt som Annabeth og jeg. Det som befant seg i den avgrunnen var ikke noe kjæledyr. Det var ufattelig gammelt og mektig. Selv Echidna hadde ikke gitt meg den følelsen. Da vi snudde ryggen til tunnelen og satte kursen mot Hades’ palass, følte jeg meg nesten lettet.

Men bare nesten.

Furiene kretset over brystvernet, høyt oppe i halvmørket. De ytre murene rundt borgen var svarte og glitrende, og de to etasjer høye bronseportene sto på vidt gap.

På nært hold så jeg at utsmykningene på porten forestilte dødsscener. Noen var fra moderne tid – en atombombe som eksploderte over en by, en skyttergrav fylt med soldater med gassmasker, en kø med afrikanske hungersnødofre som ventet med tomme matskåler – men alle så ut som om de var blitt risset inn i bronsen for tusenvis av år siden. Jeg lurte på om det var spådommer som hadde gått i oppfyllelse.

Inne på gårdsplassen var den underligste hagen jeg noensinne hadde sett. Mangefargete sopper, giftige busker og merkelige, selvlysende planter vokste uten hjelp av sollys. Kostbare edelstener oppveide mangelen på blomster: hauger med rubiner på størrelse med knyttnevene mine, og dynger med uslepne diamanter. Rundt omkring sto Medusas hagestatuer som stivnede festdeltakere – forsteinede barn, satyrer og kentaurer – alle med groteske smil.

Midt i var det en frukthage med granatepletrær. De oransje blomstene glitret som neon i mørket. «Persefones hage,» sa Annabeth. «Gå videre.»

Jeg forsto hvorfor hun ville fortsette. Den syrlige duften av granateplene var nesten overveldende. Jeg fikk plutselig trang til å spise et, men så husket jeg historien om Persefone. Tok vi én bit av frukt fra underverdenen, ville vi aldri bli i stand til å dra herfra. Jeg dro Grover med meg for å hindre at han plukket et stort og saftig et.

Vi gikk opp trappen til palasset, mellom svarte søyler, gjennom en svart søylegang av marmor og inn i Hades’ hus. Inngangshallen hadde et blankpolert bronsegulv som så ut til å koke i gjenskinnet av ilden fra faklene. Det var ikke noe tak, bare grottetaket høyt der oppe. De behøvde vel aldri bekymre seg for regn her nede.

Dørene på hver side var voktet av skjelett i militær utrustning. Noen gikk med greske rustninger, andre med britiske rødjakker, og noen var iført kamuflasjeklær med fillete amerikanske flagg på skuldrene. De bar spyd eller musketter eller M16-rifler. Ingen av dem gjorde noe forsøk på å stanse oss, men de tomme øyehulene fulgte oss mens vi gikk gjennom hallen mot de store dobbeltdørene i motsatt ende.

To skjelett kledd som amerikanske marinesoldater voktet dørene. De grinte ned på oss med granatkastere over brystet.

«Jeg skal vedde på at Hades ikke har problemer med dørselgere,» mumlet Grover.

Ryggsekken min veide et tonn nå. Jeg skjønte ikke hvorfor. Jeg hadde lyst til å åpne den og se om jeg på en eller annen måte hadde rasket med meg en bowlingkule, men det var ikke riktig tidspunkt.

«OK, folkens,» sa jeg. «Kanskje vi bør … banke på?»

En varm vind blåste gjennom korridoren, og dørene svingte opp. Vaktene gikk til siden.

«Det må vel bety stig på,» sa Annabeth.

Rommet innenfor så akkurat ut som i drømmen min, bortsett fra at Hades’ trone ikke var tom denne gangen.

Han var den tredje guden jeg hadde møtt, men den første som virkelig slo meg som gudeaktig.

For det første var han minst tre meter høy og kledd i en svart silkedrakt med en krone av flettet gull. Huden hans var albinohvit, håret skulderlangt og ravnsvart. Han svulmet ikke av muskler som Ares, men han utstrålte makt. Hades satt bedagelig på tronen av sammensveisede menneskeknokler og virket smidig, elegant og farlig som en panter.

Jeg følte med det samme at det var han som skulle gi ordrene. Han visste mer enn jeg gjorde. Han burde være min herre. Så sa jeg til meg selv at jeg måtte ta meg sammen.

Hades’ aura påvirket meg, akkurat som Ares’ hadde gjort. De dødes herre minnet meg om bilder jeg hadde sett av Adolf Hitler, eller Napoleon, eller terroristledere som styrte selvmordsbombere. Hades hadde de samme intense øynene, den samme blendende, onde karismaen.

«Du er modig som våger deg hit, sønn av Poseidon,» sa han med oljeglatt stemme. «Etter det du har gjort mot meg, må jeg si at du virkelig er svært modig. Eller kanskje bare meget dum.»

Jeg kjente en nummenhet i leddene og var fristet til å legge meg ned og ta en liten lur foran Hades’ føtter. Krølle meg sammen og sove i all evighet.

I stedet ristet jeg av meg følelsen og tok et skritt fram. Jeg visste hva jeg måtte si: «Herre og onkel, jeg kommer med to anmodninger.»

Hades hevet et øyenbryn. Da han lente seg forover på tronen, dukket skyggeaktige ansikter opp i foldene på den svarte drakten: forpinte ansikter, som om plagget var sydd sammen av fortapte sjeler fra Straffens marker som prøvde å komme seg løs. Den hyperaktive delen av meg lurte på om resten av klærne hans var laget på samme måte. Hva slags grusomheter måtte man ha begått i livet for å bli brukt i Hades’ undertøy?

«Bare to anmodninger?» sa Hades. «Arrogante barn. Som om du ikke allerede har tatt nok. Men snakk. Det morer meg å vente litt med å slå deg i hjel.»

Jeg svelget. Dette gikk omtrent like bra som jeg hadde fryktet.

Jeg kikket bort på den mindre, tomme tronen ved siden av Hades’. Den var formet som en svart blomst og forgylt med gull. Jeg skulle ønske at dronning Persefone var her, for jeg husket noe fra mytene om at hun kunne roe mannen sin når han var i dårlig humør. Men det var sommer. Persefone var naturligvis i lysets verden med moren sin, jordbrukets gudinne Demeter. Det er hennes besøk, ikke jordas rotasjon, som skaper årstidene.

Annabeth kremtet. Hun prikket meg i ryggen med fingeren.

«Herr Hades,» sa jeg. «Sir, det må ikke bli krig mellom gudene. Det ville være … for galt.»

«Virkelig ille,» tilføyde Grover hjelpsomt.

«Gi meg Zevs’ lynmal tilbake,» sa jeg. «Vær så snill, sir. La meg få frakte den til Olympos.»

Hades’ øyne ble faretruende skarpe. «Våger du å fortsette med dette narrespillet, etter det du har gjort?»

Jeg kikket tilbake på vennene mine. De så like forvirret ut som jeg følte meg.

«Eh … onkel,» sa jeg. «Du sier stadig ’etter det du har gjort’. Hva er det egentlig jeg har gjort?»

Tronsalen ristet av en skjelving som var så sterk at de antagelig merket den der oppe i Los Angeles. Småstein og sand drysset ned fra grottetaket. Dørene på alle sider åpnet seg, og skjelettkrigere marsjerte inn, hundrevis av dem, fra hver eneste tidsepoke og nasjon i den vestlige sivilisasjon. De dannet en ubrytelig kjede rundt hele rommet og sperret utgangene.

Hades brølte: «Tror du jeg ønsker krig, gudeyngel?»

Jeg hadde lyst til å si: Tja, disse typene ser ikke akkurat ut som fredsaktivister. Men jeg tenkte at det kanskje var et uklokt svar.

«Du er de dødes herre,» sa jeg forsiktig. «En krig vil utvide ditt kongedømme, ikke sant?»

«Det er så typisk brødrene mine å si noe sånt! Tror du jeg trenger flere døde? Har du ikke sett de enorme Asphodel-markene?»

«Jo …»

«Har du noen anelse om hvordan kongeriket mitt har est ut bare i det siste århundret, og hvor mange underavdelinger jeg har måttet åpne?»

Jeg åpnet munnen for å svare, men nå var Hades blitt varm i trøya.

«Flere sikkerhetsgjenferd,» stønnet han. «Trafikkork i dommerpaviljongen. Dobbel overtid for staben. Tidligere var jeg en rik gud, Percy Jackson. Jeg kontrollerer alle de kostbare metallene under jorda. Men utgiftene!»

«Charon vil gjerne ha lønnspålegg,» plumpet det ut av meg. Med det samme jeg hadde sagt det, skulle jeg ønske jeg kunne lukke munnen min med glidelås.

«Ikke plag meg med Charon!» brølte Hades. «Han har vært håpløs helt siden han fikk sansen for italienske dresser! Jeg har problemer overalt, og jeg må personlig ta meg av alle sammen. Bare pendlingen fra palasset til portene er nok til å drive meg fra vettet! Og de døde bare fortsetter å strømme på. Nei, gudeyngel, jeg trenger ikke flere døde! Jeg har ikke bedt om denne krigen!»

«Men du stjal jo Zevs’ lynmal.»

«Det er løgn!» Mer rumling. Hades reiste seg fra tronen i sin fulle høyde, som var omtrent som en middels flaggstang. «Din far narrer kanskje Zevs, gutt, men jeg er ikke så dum. Jeg har gjennomskuet planen hans.»

«Planen hans?»

«Du var tyven under vintersolverv,» sa han. «Faren din hadde tenkt å bevare deg som sin lille hemmelighet. Han sendte deg inn i tronsalen på Olympos. Du stjal lynmalen og hjelmen min. Hvis jeg ikke hadde sendt furien min for å finne deg på Yancy Academy, hadde kanskje Poseidon klart å skjule planene sine om å starte en krig. Men nå har du blitt tvunget fram fra skjulestedet. Du vil bli avslørt som Poseidons tyv, og jeg vil få hjelmen min tilbake!»

«Men …» sa Annabeth. Jeg merket at hjernen hennes jobbet i hundre. «Herr Hades, er mørkets hjelm også forsvunnet?»

«Spill ikke uskyldig overfor meg, jente. Du og satyren har hjulpet denne helten. Dere har utvilsomt kommet hit for å true meg i Poseidons navn – for å gi meg et ultimatum. Tror Poseidon at jeg vil la meg presse til å støtte ham?»

«Nei!» sa jeg. «Poseidon har ikke … jeg har ikke …»

«Jeg har ikke nevnt noe om at hjelmen har forsvunnet,» snerret Hades, «fordi jeg ikke hadde noen illusjoner om at noen på Olympos ville tilby meg så mye som et snev av rettferdighet eller hjelp. Jeg har ikke råd til at det begynner å ryktes at jeg savner mitt mektigste fryktvåpen. Derfor lette jeg etter deg på egen hånd, og da jeg forsto at du ville komme hit for å overbringe din trussel, gjorde jeg ingen forsøk på å stanse deg.»

«Prøvde du ikke å stanse oss? Men …»

«Gi meg hjelmen tilbake nå, ellers vil jeg gjøre slutt på døden,» truet Hades. «Det er mitt motforslag. Jeg vil åpne jorda og la de døde strømme tilbake i verden. Jeg vil gjøre nasjonene deres til et mareritt. Og du, Percy Jackson – ditt skjelett skal lede hæren min ut av Hades.»

Alle skjelettsoldatene tok et skritt fram og presenterte våpnene sine.

På det tidspunktet burde jeg ha blitt livredd. Det rare var at jeg følte meg fornærmet. Ingenting gjør meg mer rasende enn å bli beskyldt for noe jeg ikke har gjort. Og jeg har lang erfaring med sånt.

«Du er like ille som Zevs,» sa jeg. «Du tror at jeg har stjålet fra deg, ikke sant? Det var derfor du sendte furiene etter meg?»

«Selvfølgelig,» sa Hades.

«Og de andre monstrene?»

Hades skar en foraktelig grimase. «Jeg hadde ingenting med dem å gjøre. Jeg ønsket ingen rask død for deg – jeg ville ha deg levende for å la deg smake torturen på Straffens marker. Hvorfor tror du jeg lot deg slippe så lett inn i mitt rike?»

«Lett?»

«Gi meg hjelmen min tilbake!»

«Men jeg har ikke hjelmen din. Jeg kom for å hente lynmalen!»

«Som du allerede har!» ropte Hades. «Du kom hit med den, din lille tosk, og trodde at du kunne true meg!»

«Nei, det gjorde jeg ikke!»

«Lukk opp sekken din, da.»

En grusom tanke slo meg. Vekten i ryggsekken min, tung som en bowlingkule. Det kunne vel ikke være …»

Jeg slengte den av skulderen og åpnet glidelåsen. Inni lå en seksti centimeter lang metallsylinder, plugget i begge ender. Den summet av energi.

«Percy,» sa Annabeth. «Hvordan …»

«Jeg … jeg forstår det ikke. Jeg forstår det rett og slett ikke.»

«Dere helter er dere selv like,» sa Hades. «Stoltheten din gjør deg dum og forleder deg til å tro at du kan ta med et slikt våpen hit til meg. Jeg har ikke bedt om Zevs’ lynmal, men nå som den først er her, skal du overlate den til meg. Jeg er sikker på at den vil være et utmerket forhandlingsverktøy. Og nå … hjelmen min.»

Jeg var målløs. Jeg hadde ingen hjelm og hadde ingen anelse om hvordan lynmalen hadde havnet i ryggsekken min. Helst ønsket jeg å tro at Hades spilte meg et eller annet puss. Det var Hades som var den onde. Men plutselig gikk det opp for meg som et sjokk. Jeg innså at jeg var blitt lurt. Zevs, Poseidon og Hades var blitt sendt i strupen på hverandre av en annen. Lynmalen hadde ligget i ryggsekken, og jeg hadde fått ryggsekken av …

«Herr Hades, vent,» sa jeg. «Dette er en misforståelse.»

«En misforståelse?» brølte Hades.

Skjelettene rettet våpnene sine mot meg. Høyt ovenfra hørtes flaksing fra tunge vinger, og de tre furiene stupte ned og satte seg på ryggen av sin herres trone. Den med frøken Dodds’ ansikt gliste ivrig mot meg og slo med pisken.

«Dette er ingen misforståelse,» sa Hades. «Jeg vet hvorfor du har kommet – jeg kjenner den virkelige grunnen til at du tok med lynet. Du kom for å forhandle om henne.»

Hades slynget en gyllen ildkule ut av hånda. Den eksploderte i trappen foran meg, og der var moren min, stivnet i en sky av gull, akkurat slik hun var i det øyeblikket da Minotauros begynte å klemme livet ut av henne.

Jeg klarte ikke å snakke. Jeg strakte ut hånda for å ta på henne, men lyset var varmt som et bål.

«Ja,» sa Hades tilfreds. «Jeg tok henne. Jeg visste, Percy Jackson, at du til slutt ville komme hit og forhandle med meg. Gi meg hjelmen min tilbake, så gir jeg kanskje slipp på henne. Som du vet, er hun ikke død. Ikke ennå. Men hvis du gjør meg sint, vil nok det forandre seg.»

Jeg tenkte på perlene jeg hadde i lomma. Kanskje de kunne få meg ut av dette. Hvis jeg bare kunne få satt moren min fri …

«Ah, perlene,» sa Hades, og blodet mitt frøs til is. «Ja, broren min og de små knepene hans. Ta dem fram, Percy Jackson.»

Hånda mi beveget seg mot min vilje og tok ut perlene.

«Bare tre,» sa Hades. «Det var synd. Du vet vel at hver perle bare beskytter én person. Bare prøv å ta moren din, lille gudeyngel. Hvem av vennene dine lar du bli igjen for å tilbringe evigheten sammen med meg? Sett i gang. Velg. Eller gi meg ryggsekken og godta mine betingelser.»

Jeg så på Annabeth og Grover. Ansiktene deres så dystre ut.

«Vi ble lurt,» sa jeg. «Lokket i en felle.»

«Ja, men hvorfor?» spurte Annabeth. «Og stemmen fra avgrunnen …»

«Jeg vet ikke ennå,» sa jeg. «Men jeg har tenkt å spørre.»

«Bestem deg, gutt!» brølte Hades.

«Percy.» Grover la en hånd på skulderen min. «Du kan ikke gi ham lynet.»

«Jeg vet det.»

«La meg bli igjen,» sa han. «Bruk den tredje perlen på moren din.»

«Nei!»

«Jeg er en satyr,» sa Grover. «Vi har ikke sjeler slik menneskene har. Han kan torturere meg til jeg dør, men han kommer ikke til å ha meg for bestandig. Jeg vil bare bli født på ny som en blomst eller noe. Det er best sånn.»

«Nei.» Annabeth trakk bronsekniven. «Dere to kan dra. Grover, du er nødt til å beskytte Percy. Du må få søkerlisensen din og begynne å lete etter Pan. Få moren hans ut herfra. Jeg skal dekke dere. Jeg kommer til å slåss til jeg stuper.»

«Ikke tale om,» sa Grover. «Jeg blir.»

«Glem det, geitegutt.»

«Hold opp, begge to!» Jeg følte det som om hjertet mitt var i ferd med å bli revet i to. Begge hadde vært igjennom så mye sammen med meg. Jeg husket hvordan Grover stupbombet Medusa i statuehagen, og hvordan Annabeth reddet oss fra Kerberos. Vi hadde overlevd Hephaistos’ badelandfelle, monsteret i Gateway Arch og Lotus Kasino. Jeg hadde reist tusenvis av kilometer og vært redd for å bli sveket av en venn, men disse vennene ville aldri svikte meg. De hadde ikke gjort noe annet enn å redde skinnet mitt, om og om igjen, og nå ville de ofre sitt eget liv for mammas skyld.

«Jeg vet hva jeg skal gjøre,» sa jeg. «Ta disse.»

Jeg rakte hver av dem en perle.

Annabeth sa: «Men Percy …»

Jeg snudde meg mot moren min. Jeg ønsket desperat å ofre meg selv og bruke den siste perlen på henne, men jeg visste hva hun ville si. Hun ville aldri tillate det. Jeg måtte få med meg lynet tilbake til Olympos og fortelle Zevs sannheten. Det viktigste var å få satt en stopper for krigen. Hun ville aldri tilgi meg hvis jeg ofret meg selv i stedet. Jeg tenkte på spådommen jeg fikk i Halvblodsleiren for noe som virket som en million år siden. Til slutt vil du mislykkes i å redde det som betyr mest.

«Jeg beklager,» sa jeg til henne. «Jeg kommer tilbake. Jeg skal finne en utvei.»

Det selvgode uttrykket i Hades’ ansikt bleknet. Han sa: «Gudeyngel …?»

«Jeg skal finne hjelmen din, onkel,» sa jeg. «Og jeg skal komme tilbake med den. Ikke glem å gi Charon høyere lønn.»

«Våg ikke å trosse meg …»

«Og det ville ikke skade å leke litt mer med Kerberos en gang iblant. Han liker røde gummiballer.»

«Percy Jackson, du får ikke …»

Jeg ropte: «Nå!»

Vi knuste perlene foran føttene våre. I et skummelt øyeblikk skjedde det ingenting.

«Tilintetgjør dem!» skrek Hades.

Skjeletthæren styrtet forover med sverd og våpen løftet. Furiene kastet seg mot oss, og flammer slikket opp fra piskene deres.

Akkurat idet skjelettene åpnet ild, eksploderte perleskårene på gulvet med et grønnaktig lysblink og et pust av frisk havbris. Jeg ble innhyllet i en melkehvit kapsel som begynte å sveve opp i lufta.

Annabeth og Grover kom rett etter meg. Spyd og kuler traff boblene så gnistene føyk uten å gjøre skade mens vi drev oppover. Hades brølte med et slikt raseri at hele borgen ristet, og jeg visste at det ikke kom til å bli en fredelig kveld i Los Angeles.

«Se opp!» ropte Grover. «Vi kommer til å kræsje!»

Ganske riktig: Vi drev i full fart opp mot dryppsteinene, som sikkert ville få boblene til å sprekke og spidde oss.

«Hvordan styrer man disse greiene?» ropte Annabeth.

«Jeg tror ikke man kan det!» ropte jeg tilbake.

Vi skrek idet boblene slo inn i taket, og … mørke.

Var vi døde?

Nei, jeg hadde fortsatt fornemmelsen av at vi steg. Vi steg videre oppover, rett gjennom massivt fjell like enkelt som en luftboble gjennom vann. Det var perlenes makt, innså jeg. Det som tilhører havet, vil alltid vende tilbake til havet.

En liten stund kunne jeg ikke se noe som helst utenfor de glatte veggene i kapselen, så brøt perlen min gjennom havbunnen. De to andre melkehvite kapslene, Annabeth og Grover, holdt følge med meg mens vi drev opp gjennom vannet. Og så – boom!

Vi brøt overflaten, midt ute i Santa Monica-bukta, og veltet en surfer av brettet. Han ropte irritert til oss: «Døh!»

Jeg grep tak i Grover og slepte ham bort til en livbøye. Deretter fikk jeg tak i Annabeth og dro henne også bort dit. En nysgjerrig hai kretset rundt oss, en stor hvit en, nesten tre meter lang.

«Stikk!» sa jeg.

Haien snudde og svømte vekk.

Surferen skrek et eller annet om dårlig knark og padlet vekk fra oss så fort han kunne.

Av en eller annen grunn visste jeg hvilket tidspunkt det var: tidlig på morgenen tjueførste juni – sommersolverv.

I det fjerne sto Los Angeles i flammer. Røykskyer steg opp rundt omkring i hele byen. Det hadde vært et jordskjelv, ingen tvil om det, og det var Hades’ skyld. Han sendte antagelig ut en hel hær av døde etter meg akkurat nå.

Men for øyeblikket var ikke underverdenen mitt største problem.

Jeg måtte komme meg til lands. Jeg måtte få Zevs’ lyn tilbake til Olympos. Og det viktigste av alt: Jeg hadde en høne å plukke med guden som hadde lurt meg.

20

JEG SLÅSS MOT MIN BEDRITNE SLEKTNING

En båt fra Kystvakten plukket oss opp, men de hadde det for travelt til å holde på oss lenge, eller til å lure på hvorfor tre barn i fritidsklær hadde havnet midt ute i bukta. De hadde en katastrofe å rydde opp i. Radioene deres var sprengt av nødmeldinger.

De slapp oss av på brygga i Santa Monica med håndklær over skuldrene og hver vår vannflaske med teksten: JEG ER EN JUNIOR-KYSTVAKT! og suste av sted for å redde flere mennesker.

Klærne våre var klissvåte, til og med mine. Da kystvaktbåten dukket opp, ba jeg en stille bønn om at de ikke ville plukke oss opp av vannet og oppdage at jeg var knusktørr, noe som kanskje ville ha fått dem til å heve et øyenbryn eller to. Så jeg brukte viljekraften min til å bli gjennomvåt. Og ganske riktig, min vanligvis så vanntette magi hadde forlatt meg. Jeg var også barføtt fordi jeg hadde gitt skoene mine til Grover. Det var bedre at Kystvakten lurte på hvorfor en av oss var barføtt, enn at de lurte på hvorfor en av oss hadde hover.

Da vi hadde kommet oss på tørt land, snublet vi bortover stranda og så byen brenne med en vakker soloppgang som bakgrunn. Det føltes som om jeg nettopp hadde kommet tilbake fra de døde, noe jeg faktisk også hadde. Zevs’ lynmal tynget i sekken min, og jeg var tung om hjertet etter å ha sett moren min.

«Jeg nekter å tro det,» sa Annabeth. «Etter å ha dratt hele den veien …»

«Det var et knep,» sa jeg. «En strategi som var Athene verdig.»

«Hei,» advarte hun.

«Du forstår det, gjør du ikke?»

Hun så i bakken, og sinnet rant av henne. «Jo. Jeg forstår.»

«Men det gjør ikke jeg!» klaget Grover. «Kan noen …»

«Percy …» sa Annabeth. «Jeg er lei for det med moren din. Det er jeg virkelig …»

Jeg lot som om jeg ikke hørte henne. Hvis jeg snakket om moren min, kom jeg til å begynne å grine som en liten unge.

«Spådommen var riktig,» sa jeg. «’Du skal dra vestover og møte guden som har snudd.’ Men det var ikke Hades. Hades ville ikke ha krig mellom de tre store. Det var en annen som sto for tyveriet. Noen stjal Zevs’ lynmal og Hades’ hjelm, og la skylda på meg fordi jeg er Poseidons sønn. Poseidon vil bli anklaget fra begge sider. Innen solnedgang i dag kommer det til å være krig på tre fronter. Og jeg vil ha utløst den.»

Grover ristet uforstående på hodet. «Men hvem ville være så utspekulert? Hvem er det som ønsker krig så sterkt?»

Jeg bråstoppet og stirret bortover stranda. «Hmm, skal vi se, den var vrien.»

Der sto han og ventet på oss i sin svarte støvfrakk og solbriller, med et balltre av aluminium over skulderen. Motorsykkelen rumlet på tomgang ved siden av ham, og frontlykten farget sanden rød.

«Hei, småen,» sa Ares og virket oppriktig glad for å se meg. «Det var meningen at du skulle dø.»

«Du lurte meg,» sa jeg. «Det var du som stjal hjelmen og lynmalen.»

Ares gliste. «Nå, nå. Jeg stjal dem ikke egenhendig. Guder som stjeler hverandres maktsymboler – det er fy-fy. Men du er ikke den eneste helten i verden som kan gjøre ærender for andre.»

«Hvem brukte du? Clarisse? Hun var der under vintersolverv.»

Tanken så ut til å more ham. «Det spiller ingen rolle. Poenget er at du sinker krigsforberedelsene. Det var nemlig meningen at du skulle dø i underverdenen. Da ville gamle Sjøgress blitt sint på Hades for å ha tatt livet av deg. Gamle Likånde vil ha Zevs’ lynmal for at Zevs skal bli sint på ham. Og Hades leter fortsatt etter …»

Opp av lomma dro han en finlandshette – av den typen bankranere bruker – og la den mellom håndtakene på styret. Med det samme forvandlet hetten seg til en forseggjort bronsehjelm.

«Mørkets hjelm,» gispet Grover.

«Nettopp,» sa Ares. «Nå, hvor var jeg? Å jo. Hades er rasende på både Zevs og Poseidon, fordi han ikke vet hvem som har tatt denne. Ganske snart kommer vi til å ha en aldri så liten treveis sluggerfest gående.»

«Men de er jo i slekt med deg!» protesterte Annabeth.

Ares trakk på skuldrene. «De aller beste krigene. Alltid de blodigste. Ingenting er som å se slektningene sine slåss. Det har jeg alltid sagt.»

«Du ga meg ryggsekken i Denver,» sa jeg. «Lynmalen var der hele tiden.»

«Både ja og nei,» sa Ares. «Det er antagelig for vanskelig for din lille, dødelige hjerne å fatte, men ryggsekken er lynmalens hylster – jeg bare morfet litt på den. Lynet er knyttet til den, akkurat som det sverdet du har, gutt. Det dukker alltid opp i lomma di, ikke sant?»

Jeg var ikke sikker på hvordan Ares visste om det, men jeg antok at en krigsgud sørget for å holde seg oppdatert om alt som hadde med våpen å gjøre.

«Uansett,» fortsatte Ares, «flikket jeg litt på magien, slik at lynet bare ville vendte tilbake til hylsteret når du kom inn i underverdenen. Du kom tett innpå Hades … og bingo. Hvis du døde underveis, så var det ikke noe tap. Jeg ville fortsatt ha våpenet.»

«Men hvorfor beholdt du ikke bare lynmalen?» spurte jeg. «Hvorfor ville du sende den til Hades?»

Ares fikk en rykning i kjeven. Et øyeblikk var det nesten som om han lyttet til en annen stemme dypt inne i sitt eget hode. «Hvorfor beholdt jeg ikke bare … nettopp … med den typen ildkraft …»

Han var i transen i et sekund … to sekunder …

Annabeth og jeg så nervøst på hverandre.

Så klarnet Ares’ ansikt. «Jeg ville ikke ha bryet. Det var bedre at du ble tatt på fersken med tingesten.»

«Du lyver,» sa jeg. «Å sende lynet til underverdenen var ikke din idé, var det vel?»

«Selvfølgelig var det det!» Røyk drev opp fra solbrillene hans, som om de kunne ta fyr hvert øyeblikk.

«Du ga ikke ordre til tyveriet,» gjettet jeg. «Det var en annen som beordret en helt til å stjele de to gjenstandene. Og så, da Zevs sendte deg ut for å spore ham opp, fanget du tyven. Men du overga ham ikke til Zevs. Noen overtalte deg til å slippe tyven fri. Du beholdt gjenstanden til en ny helt dukket opp og kunne fullføre leveransen. Det er det vesenet i avgrunnen som gir deg ordrer.»

«Jeg er krigsguden! Jeg tar ikke imot ordrer fra noen! Jeg har ikke drømmer!»

Jeg nølte. «Hvem har sagt noe om drømmer?»

Ares så rystet ut, men han prøvde å dekke over det med et hånflir.

«For å vende tilbake til det mest akutte problemet, småen. Du er i live. Jeg kan ikke la deg ta med det lynet til Olympos. Du er troende til å få de tjukkskallede idiotene til å høre på deg. Så jeg er nødt til å drepe deg. Ikke ta det personlig.»

Han knipset med fingrene. Sanden eksploderte foran føttene hans, og ut av sandskyen stormet et villsvin, enda større og styggere enn det som en gang hadde gått rundt med hodet som hang over døra til hytte sju i Halvblodsleiren. Beistet skrapet med føttene i sanden og glodde på meg med små, ondskapsfulle øyne mens den senket de knivskarpe hoggtennene og ventet på drapsordren.

Jeg vasset ut i brenningen. «Slåss med meg selv, Ares.»

Han lo, men jeg hørte en liten undertone i latteren hans … usikkerhet. «Du har bare ett talent, gutt, og det er å stikke av. Du stakk av fra kimæren, og du stakk av fra underverdenen. Du har ikke det som trengs.»

«Er du redd, kanskje?»

«Du kan jo drømme, småen.» Men solbrillene hans hadde begynt å smelte av varmen fra øynene hans. «Ingen direkte innblanding. Sorry, gutt. Du er ikke på mitt nivå.»

Annabeth sa: «Percy, løp!»

Kjempevillsvinet gikk til angrep.

Men jeg var lei av å løpe vekk fra monstre. Eller Hades, eller Ares, eller hvem det måtte være.

Da villsvinet kom mot meg, tok jeg hetten av pennen og tok et raskt skritt til siden. Anaklusmos dukket opp i hånda mi. Jeg løftet sverdet i en rask bue. Villsvinets høyre hoggtann ble kappet av og falt i sanden ved siden av meg, mens det forvirrede dyret plasket ut i havet.

«Bølge!» ropte jeg.

Straks veltet en bølge opp ingenstedsfra, skylte over villsvinet og svøpte seg rundt det som et teppe. Beistet hylte av skrekk. Så var det borte, svelget av havet.

Jeg snudde meg mot Ares. «Har du tenkt å slåss mot meg nå?» spurte jeg. «Eller vil du gjemme deg bak enda en liten kjælegris?»

Ares’ ansikt var ildrødt av raseri. «Pass deg, gutt. Jeg kunne forvandle deg til en …»

«En kakerlakk,» sa jeg. «Eller en bendelorm. Jo da, det kan du sikkert. Det ville reddet ditt eget møllspiste gudeskinn, ikke sant?»

Flammer danset øverst på solbrillene. «Du er ikke snau, gutt. Du ber virkelig om å bli most til en fettflekk.»

«Hvis jeg taper, kan du forvandle meg til hva du vil. Ta lynet. Hvis jeg vinner, får jeg hjelmen og lynet, og da er det din tur til å stikke av.»

Ares snerret.

Han svingte balltreet ned fra skulderen. «Hvordan vil du helst bli knust: på den klassiske eller den moderne måten?»

Jeg viste ham sverdet mitt.

«Kult, småen,» sa han. «Du er så godt som død. Klassisk skal bli.» Balltreet forvandlet seg til et enormt tohåndssverd. Tverrstykket var formet som en stor hodeskalle av sølv med en rubin i munnen.

«Percy,» sa Annabeth. «Ikke gjør det. Han er en gud.»

«Han er en feiging,» sa jeg.

Hun svelget. «Ha på deg dette i hvert fall. Det vil gi deg hell.»

Hun tok av seg halskjedet, med sine fem års oppsamlede leirmedaljonger og ringen fra faren, og knyttet det rundt halsen min.

«Forsoning,» sa hun. «Athene og Poseidon i skjønn forening.»

Jeg følte meg litt varm i ansiktet, men jeg klarte å tvinge fram et smil. «Takk.»

«Ta denne også,» sa Grover. Han rakte meg en flattrampet hermetikkboks som han antagelig hadde hatt i lomma de siste to tusen kilometerne. «Satyrene heier på deg.»

«Grover … jeg vet ikke hva jeg skal si.»

Han klappet meg på skulderen. Jeg stappet hermetikkboksen i baklomma.

«Ferdig med å ta farvel?» Ares kom mot meg med den svarte støvfrakken flagrende bak seg og sverdet glitrende som ild i soloppgangen. «Jeg har slåss i all evighet, gutt. Min styrke er ubegrenset, og jeg kan ikke dø. Hva har du å fare med?»

Et mindre ego, tenkte jeg, men sa ingenting. Jeg ble stående med føttene i vannet og rygget til det nådde meg til anklene. Jeg tenkte på det Annabeth hadde sagt på kafeen i Denver den gangen for lenge siden: Ares har styrke. Det er alt han har. Selv styrke må av og til bøye seg for klokskap.

Han svingte sverdet mot hodet mitt, men jeg var der ikke lenger.

Kroppen min tenkte for meg. Det virket som om vannet skjøv meg opp i lufta, og jeg fløy i en bue over ham og hogg til idet jeg landet. Men Ares var like rask. Han vred seg, og slaget som skulle ha truffet ham midt i ryggen, ble avledet av tverrstykket på sverdet hans.

Han gliste. «Ikke verst, ikke verst.»

Han hogg til igjen, og jeg ble tvunget til å hoppe opp på tørt land. Jeg prøvde å ta et skritt til siden for å komme meg ut i vannet igjen, men det virket som om Ares visste hva jeg ville. Han utmanøvrerte meg og presset meg så hardt at jeg måtte bruke all min konsentrasjon for ikke å bli skåret i skiver. Jeg rygget stadig vekk fra brenningen, men fant ingen åpninger. Sverdet hans hadde en rekkevidde som var flere fot lengre enn Anaklusmos.

Gå nær, hadde Luke lært meg en gang i en sverdtime. Når du har det korteste bladet, gå nær.

Jeg rykket fram og støtte, men Ares var forberedt. Han slo sverdet ut av hendene mine og sparket meg i brystet. Jeg fløy opp i lufta – seks, kanskje ti meter. Hvis ikke jeg hadde landet i en myk sanddyne, ville jeg ha brukket ryggen.

«Percy!» brølte Annabeth. «Politi!»

Jeg så dobbelt. Brystet mitt føltes som om det nettopp var blitt truffet av en rambukk, men i øyekroken så jeg røde lys som blinket på bulevarden langs stranda. Det slo i bildører.

«Der, konstabel!» var det noen som ropte. «Ser du?»

En hes politistemme: «Det ser ut som den gutten på TV … hva pokker …»

«Fyren er bevæpnet,» sa en annen politimann. «Ring etter forsterkninger.»

Jeg rullet til siden like før Ares’ sverd boret seg ned i sanden.

Jeg løp etter sverdet mitt, tok det opp og langet ut etter Ares’ ansikt, men igjen parerte han slaget.

Det virket som om Ares visste nøyaktig hva jeg skulle gjøre, brøkdelen av et sekund før jeg gjorde det.

Nå rygget jeg mot vannet igjen og tvang ham til å følge etter.

«Bare se det i øynene, gutt,» sa Ares. «Du har ikke en sjanse. Jeg bare leker med deg.»

Sansene mine jobbet på høygir. Nå forsto jeg det Annabeth hadde sagt om at ADHD holder en i live i et slag. Jeg var lys våken og la merke til hver minste lille detalj.

Jeg kunne se hvilke muskler Ares spente, og kunne forutsi hvordan han ville hugge. Samtidig var jeg oppmerksom på Annabeth og Grover ti meter til venstre for meg. Jeg så en ny politibil stanse med hylende sirener. En flokk med tilskuere, folk som hadde vandret omkring i gatene på grunn av jordskjelvet, begynte å samle seg. Inne i mengden syntes jeg at jeg så noen gå med den underlige, travende gangen til en forkledd satyr. Det var skimrende åndeskikkelser der også, som om de døde hadde steget opp fra Hades for å se denne kampen. Jeg hørte flaksingen fra tunge lærvinger et sted over meg.

Flere sirener.

Jeg gikk lenger ut i vannet, men Ares var raskt på pletten. Tuppen av sverdbladet hans rev opp ermet mitt og sneiet underarmen.

Så hørte jeg en stemme i en megafon som sa: «Slipp geværene! Legg dem på bakken. Nå!»

Geværene?

Jeg så på Ares’ våpen, og det virket som om det flimret: av og til så det ut som et gevær, av og til lignet det et tohåndssverd. Jeg visste ikke hva menneskene så i mine hender, men jeg var ganske sikker på at det ikke skaffet meg noen nye medlemmer i fanklubben min.

Ares snudde seg for å glo på tilskuerne, noe som ga meg et øyeblikks pusterom. Det var fem politibiler der oppe nå og en rad med politifolk som krøkte seg ned bak dem med pistolene rettet mot meg.

«Dette er et privat oppgjør!» brølte Ares. «Forsvinn!»

Han gjorde en feiende håndbevegelse, og en vegg av røde flammer rullet over patruljebilene. Politiet rakk så vidt å stupe i sikkerhet før kjøretøyene deres eksploderte. Mengden bak dem spredte seg med hyl og skrik.

Ares brølte av latter. «Nå, lille helt. Nå er det din tur til å bli grillmat.»

Han hogg til. Jeg avledet sverdet. Jeg kom nær nok til å stikke ham og prøvde å finte ham ut, men slaget mitt ble feid til side. Bølgene traff meg i ryggen nå. Ares sto med vann til lårene og vasset ut etter meg.

Jeg følte rytmen fra havet, bølgene som vokste seg større etter hvert som tidevannet veltet inn, og plutselig fikk jeg en idé. Små bølger, tenkte jeg. Og det virket som om vannet bak meg trakk seg tilbake. Jeg holdt tilbake tidevannet med viljekraft, men noe var i ferd med å bygge seg opp, som kullsyre under en kork.

Ares kom mot meg med et selvtilfreds glis. Jeg senket sverdet som om jeg var for utmattet til å fortsette. Vent, kommanderte jeg havet. Presset var nå så kraftig at det holdt på å løfte meg opp i lufta. Ares hevet sverdet. Jeg slapp tidevannet løs, gjorde et hopp og red rett over Ares på en bølge.

En to meter høy vegg av vann traff ham i ansiktet med full styrke. Han bannet og spyttet med munnen full av tang og tare. Jeg landet bak ham med et plask og fintet et hogg mot hodet hans, slik jeg hadde gjort før. Han snudde seg for å løfte sverdet, men denne gangen var han forvirret og var ikke forberedt på knepet. Jeg skiftet retning, kastet meg til siden og stakk Anaklusmos rett ned i vannet slik at spissen boret seg gjennom gudens hæl.

Brølet som fulgte, fikk Hades’ jordskjelv til å virke som en bagatell. Hele havet ble blåst vekk rundt Ares og etterlot seg en våt sirkel av sand, femten–tjue meter bred.

Ichor, gudenes gylne blod, strømmet ut fra en flenge i krigsgudens støvel. Uttrykket i ansiktet hans var hinsides hat. Det røpet smerte, sjokk og vantro over at han var blitt såret.

Han haltet mot meg mens han mumlet greske forbannelser.

Et eller annet stanset ham.

Det var som om en sky dekket for sola, bare verre. Lyset bleknet. Lyder og farger døde bort. Et kaldt, tungt, overnaturlig fenomen drev over stranda, saktnet tiden, fikk temperaturen til å falle til under frysepunktet og fikk meg til å føle at livet var håpløst og all kamp nytteløs.

Så letnet mørket.

Ares så lamslått ut.

Bak oss brant politibilene. Flokken med tilskuere hadde flyktet. Annabeth og Grover sto i sjokk på stranda og så vannet flomme tilbake rundt Ares’ føtter, mens det glødende, gylne gudeblodet hans løste seg opp i tidevannet.

Ares senket sverdet.

«Du har skaffet deg en fiende, gudeyngel,» sa han til meg. «Du har beseglet din skjebne. Hver gang du løfter sverdet ditt i kamp, hver gang du håper på suksess, vil du merke min forbannelse. Ta deg i akt, Perseus Jackson. Ta deg i akt.»

Kroppen hans begynte å gløde.

«Percy!» ropte Annabeth. «Ikke se på ham!»

Jeg snudde meg mens guden Ares avslørte sin sanne, udødelige skikkelse. Jeg visste instinktivt at jeg ville bli til aske hvis jeg så på.

Lyset døde bort.

Jeg så meg tilbake. Ares var forsvunnet. Tidevannet fosset ut og avslørte Hades’ bronsehjelm. Jeg løftet den opp og gikk mot vennene mine.

Men før jeg nådde fram til dem, hørte jeg flaksing av tunge vinger. Tre onde bestemødre med kniplingskyser og pisker dalte ned fra himmelen og landet foran meg.

Furien i midten, hun som en gang hadde vært frøken Dodds, tok et skritt fram. Hoggtennene hennes var blottet, men for en gangs skyld så hun ikke truende ut. Hun virket heller skuffet, som om hun hadde planlagt å spise meg til middag, men hadde funnet ut at jeg kanskje ville gi henne forstoppelse.

«Vi så alt sammen,» hveste hun. «Så … det var altså ikke deg?»

Jeg slengte til henne hjelmen, som hun fanget med et forbauset uttrykk.

«Gi den tilbake til Hades,» sa jeg. «Fortell ham sannheten. Be ham avlyse krigen.»

Hun nølte, så slikket en kløftet tunge over de grønne, læraktige leppene. «Lev vel, Percy Jackson. Bli en sann helt. For hvis ikke, hvis du noensinne kommer i klørne på meg igjen …»

Hun kaklet frydefullt ved tanken. Så lettet hun og søstrene hennes med flaggermusvingene sine, flakset opp mot den røykfylte himmelen og forsvant.

Jeg gikk bort til Grover og Annabeth, som stirret forbløffet på meg.

«Percy …» sa Grover. «Det var bare så utrolig …»

«Skremmende,» sa Annabeth.

«Kult!» rettet Grover.

Jeg følte meg ikke skremt. Og jeg følte meg i hvert fall ikke kul. Jeg var sliten, øm i alle muskler og fullstendig tappet for energi.

«Følte dere det … hva det nå var?» spurte jeg.

Begge nikket urolig.

«Det må ha vært furiene,» sa Grover.

Men jeg var ikke sikker. Et eller annet hadde hindret Ares i å drepe meg, og den som kunne gjøre det, var mye sterkere enn furiene.

Jeg så på Annabeth, og vi utvekslet et megetsigende blikk. Nå visste jeg hva som var der nede i avgrunnen, hva det var som hadde snakket fra nedgangen til Tartaros.

Jeg tok imot ryggsekken som Grover rakte meg og kikket nedi den. Lynmalen var der fortsatt. Det var rart å tenke på at en slik liten sak nesten hadde utløst tredje verdenskrig.

«Vi er nødt til å komme oss tilbake til New York,» sa jeg. «Innen i kveld.»

«Det er umulig,» sa Annabeth, «hvis vi ikke …»

«Flyr,» samtykket jeg.

Hun stirret på meg. «Fly – det var det du ble rådet til aldri å gjøre i tilfelle Zevs skulle slå deg ned fra himmelen. Nå bærer du i tillegg på et våpen som har større ødeleggelseskraft enn en atombombe.»

«Jepp,» sa jeg. «Det er en rimelig god beskrivelse. Kom, så drar vi.»

21

JEG FULLFØRER OPPDRAGET

Det er rart hvordan mennesker kan gjøre seg sine egne forestillinger om ting og få dem til å passe inn i sine egne versjoner av virkeligheten. Det hadde Chiron fortalt meg for lenge siden. Som vanlig forsto jeg ikke klokskapen i det før mye senere.

Ifølge nyhetsmediene i Los Angeles hadde eksplosjonen på Santa Monica-kysten skjedd da en gal kidnapper skjøt med gevær mot en politibil. Han traff tilfeldigvis en hovedgassledning som hadde sprukket under jordskjelvet.

Den gale kidnapperen (som var Ares) var den samme mannen som hadde kidnappet meg og to andre ungdommer i New York, og tatt oss med på en ti dager lang terrororgie over hele landet.

Stakkars lille Percy Jackson var likevel ingen internasjonal forbryter. Han hadde utløst rabalderet på Greyhound-bussen i New Jersey da han forsøkte å flykte fra kidnapperen (og etterpå kunne vitner til og med sverge på at de hadde sett en mann kledd i skinnklær på bussen – «Hvorfor har jeg ikke husket ham før?»). Den gale mannen hadde også forårsaket eksplosjonen i Gateway Arch i St. Louis. Det var tross alt ikke noe et barn kunne ha gjort. En bekymret servitør i Denver hadde sett mannen true kidnappingsofrene sine utenfor kafeen hvor hun jobbet, fått en venn til å ta et bilde og varslet politiet. Til slutt hadde den tapre Percy Jackson (jeg begynte virkelig å få sansen for denne fyren) stjålet et gevær fra fangevokteren sin i Los Angeles og kjempet mot ham i et durabelig væpnet oppgjør på stranda. Politiet hadde så vidt rukket fram i tide. Men i den spektakulære eksplosjonen var fem politibiler blitt ødelagt, og kidnapperen hadde flyktet. Ingen var blitt drept. Percy Jackson og de to vennene hans ble brakt i sikkerhet i politiets varetekt.

De to reporterne serverte oss hele historien. Vi bare nikket og lot som om vi var gråtkvalte og utslitte (noe som ikke var spesielt vanskelig), og spilte unge kidnapperofre foran kameraene.

«Alt jeg vil,» sa jeg mens jeg strevde med å holde tårene tilbake, «er å se min kjære stefar igjen. Hver gang jeg så ham på TV og han kalte meg en skakkjørt ungdomsforbryter, visste jeg … av en eller annen grunn … at det ville gå bra med oss. Og jeg vet at han ønsker å belønne hver eneste innbygger i den fantastiske byen Los Angeles med en gratis vareprøve fra forretningen sin. Her er telefonnummeret.» Politiet og journalistene ble så rørt at de sendte rundt hatten og samlet inn penger til tre billetter på første fly til New York.

Jeg visste at jeg ikke hadde noe valg – jeg var nødt til å fly. Jeg håpet at Zevs ville gi meg en utsettelse med tanke på omstendighetene. Men det var likevel hardt å komme seg om bord i det flyet.

Takeoff var et mareritt. Turbulensen var mer skremmende enn noe gresk monster. Jeg løsnet ikke grepet rundt armlenene før vi landet trygt på La Guardia-flyplassen. Lokalpressen ventet på oss utenfor sikkerhetskontrollen, men vi klarte å unngå dem takket være Annabeth, som tok på seg usynlighetscapsen og narret dem vekk ved å rope: «De er borte ved isbaren! Kom!», før hun møtte oss igjen ved bagasjebåndet.

Vi skilte lag ved drosjeholdeplassen. Jeg ba Annabeth og Grover dra tilbake til Halvblodsåsen og fortelle Chiron hva som hadde skjedd. De protesterte, og det var tungt å ta farvel med dem etter alt som hadde skjedd, men jeg visste at jeg måtte utføre den siste delen av oppdraget på egen hånd. Hvis noe gikk galt, hvis gudene ikke trodde på meg … så ville jeg at Annabeth og Grover skulle overleve og fortelle Chiron sannheten.

Jeg hoppet inn i en drosje og satte kursen mot Manhattan.

En halv time senere gikk jeg inn i lobbyen i Empire State Building.

Jeg må ha sett ut som et hjemløst barn med de loslitte klærne og alle skrammene i ansiktet. Jeg hadde ikke sovet på minst tjuefire timer.

Jeg gikk bort til vakten ved skranken og sa: «Seks hundrede etasje.»

Han leste i en diger bok med bilde av en trollmann på omslaget. Jeg var ikke så opptatt av fantasylitteratur, men boka må ha vært god, for det tok en stund før vakten kikket opp. «Det finnes ikke noen slik etasje, gutt.»

«Jeg må ha en audiens hos Zevs.»

Han sendte meg et tomt smil. «Hva?»

«Du hørte hva jeg sa.»

Jeg begynte så smått å tro at denne fyren bare var en alminnelig dødelig, og at det var best jeg tok beina på nakken før han ringte tvangstrøyepatruljen, men så sa han: «Ingen audiens uten avtale, gutt. Zevs tar ikke imot uanmeldte.»

«Å, jeg tror nok han vil gjøre et unntak denne gangen.» Jeg tok av meg ryggsekken og åpnet glidelåsen.

Vakten kikket ned på metallsylinderen. Det tok noen sekunder før han forsto hva det var. Så ble han likblek i ansiktet. «Det der er vel ikke …»

«Jo, det er det,» lovte jeg. «Vil du at jeg skal ta den ut og …»

«Nei! Nei!» Han spratt opp fra stolen, romsterte omkring på pulten etter et adgangskort og ga det til meg. «Stikk dette inn i sprekken i heispanelet. Sørg for at ingen andre er i heisen sammen med deg.»

Jeg gjorde som han sa. Straks heisdørene lukket seg, stakk jeg kortet inn i sprekken. Kortet forsvant, og en ny knapp dukket opp på kontrollpanelet – en rød knapp med tallet 600.

Jeg trykket på den og ventet … og ventet.

Heismusikk ble spilt over høyttaleren. «Raindrops keep falling on my head …»

Til slutt hørte jeg et ding. Dørene gled opp. Jeg gikk ut og holdt på å få hjerteinfarkt.

Jeg sto på en gangvei av stein som hang i løse lufta. Under meg lå Manhattan, og det var som å se ned fra et fly. Foran meg snodde en hvit marmortrapp seg opp mot himmelen rundt en søyle av skyer. Blikket mitt fulgte trappen til toppen, og hjernen min nektet rett og slett å fatte det jeg så.

Se en gang til, sa hjernen min.

Vi ser, insisterte øynene mine. Det er virkelig der.

Fra toppen av skyene raget den avrundede toppen av et fjell opp. Selve toppen var dekket av snø. En drøss med palasser i flere nivåer klamret seg til fjellsiden – en by full av herskapshus – alle med hvite søyleganger, forgylte terrasser og ildsteder av bronse som glødet av et tusentalls bål. Veier gikk i de underligste snirkler opp til toppen, hvor det største palasset glitret mot snøen. Helt ute på kanten av stupet lå hager med oliventrær og blomstrende rosebusker. Jeg skimtet et friluftsmarked fylt med fargerike telt, et amfiteater i stein bygd inn i den ene siden av fjellet, en veddeløpsbane og et amfiteater på den andre. Det var en eldgammel gresk by, bortsett fra at den ikke lå i ruiner. Den var ny og ren og fargerik, omtrent slik Aten måtte ha sett ut for to tusen fem hundre år siden.

Dette stedet kan ikke være her, sa jeg til meg selv. En fjelltopp som henger over New York City som en milliard tonns asteroide? Hvordan kunne noe sånt være forankret høyt over Empire State Building, fullt synlig for millioner av mennesker, uten å bli oppdaget?

Men her var det. Og her var jeg.

Fullstendig omtåket gikk jeg gjennom Olympos. Jeg passerte noen fnisende skognymfer som kastet oliven på meg fra hagen sin. Høkere på markedet prøvde å selge meg ambrosia-på-pinne, et nytt skjold og en ekte, glitrende kopi av Det gylne skinn, «som vist på Hephaistos-TV». De ni musene stemte instrumentene sine til en konsert i parken mens en liten flokk tilhørere samlet seg rundt dem – satyrer og najader og en gjeng med pene tenåringer som godt kunne være småguder og -gudinner. Det virket ikke som om noen engstet seg for en borgerkrig. Tvert imot virket det som om alle var i festhumør. Mange av dem snudde seg da jeg gikk forbi, og hvisket seg imellom.

Jeg gikk opp hovedveien mot det store palasset helt øverst. Det var en omvendt kopi av palasset i underverdenen. Der hadde alt vært i svart og bronse. Her glitret alt i hvitt og sølv.

Hades måtte ha bygd palasset sitt for at det skulle minne ham om dette. Han var ikke velkommen på Olympos bortsett fra vintersolverv, så han hadde bygd sitt eget Olympos under jorda. Til tross for mine dårlige erfaringer med ham syntes jeg litt synd på fyren. Å bli forvist fra dette stedet måtte virke fryktelig urettferdig. Det kunne gjort noen hver bitter.

En trapp ledet opp til en sentral gårdsplass. Etter å ha krysset den kom jeg til tronsalen.

Det fantes rett og slett ikke noe dekkende ord for rommet jeg gikk inn i. Stedet fikk Grand Central Station til å framstå som et bøttekott. Massive søyler strakte seg opp mot et kuppelformet tak som var forgylt med bevegelige stjernebilder.

Tolv troner, bygd for vesener på Hades’ størrelse, var arrangert i en omvendt U, akkurat som hyttene i Halvblodsleiren. Et enormt bål spraket i ildstedet i midten av rommet. Tronene var tomme bortsett fra de to i enden: hovedtronen til høyre og den rett ved siden av på venstre side. Ingen behøvde å fortelle meg hvem det var som satt der og ventet på meg. Jeg gikk mot dem på skjelvende bein.

Gudene var gigantiske menneskelignende skikkelser, slik Hades hadde vært, men jeg kunne nesten ikke se på dem uten å kjenne en prikkende fornemmelse, som om kroppen min var i ferd med å ta fyr. Zevs, gudenes herre, var kledd i en mørk blå nålestripet dress. Han satt på en enkel trone av ren platina. Zevs hadde et veltrimmet skjegg som var grått og svart som en uværssky. Ansiktet hans var stolt og vakkert og strengt, og øynene regnværsgrå. Da jeg kom nærmere, knitret det i lufta, og det luktet ozon.

Guden som satt ved siden av ham var utvilsomt broren hans, men han var helt annerledes kledd. Han minnet meg om en strandboms fra Key West i Florida. Han gikk i skinnsandaler, bermudashorts i kaki, og en Tommy Bahama-skjorte med et mønster av kokosnøtter og papegøyer. Han var brunsvidd av sol, og hendene hans var fulle av arr som på en gammel fisker. Håret hans var svart, akkurat som mitt. Ansiktet hadde det samme grublende, skeptiske uttrykket som hadde fått alle til å stemple meg som opprører. Men øynene hans, som var sjøgrønne akkurat som mine, var omgitt av solrynker som fortalte meg at han også smilte mye.

Tronen hans var av samme type som stolen til en dypvannsfisker. Den var en enkel svingstol med svart skinnsete og et innebygd hylster til en fiskestang. I stedet for fiskestangen rommet hylsteret en trident med et flakkende, grønnaktig lysskjær rundt spissene.

Gudene verken rørte seg eller snakket, men det var spenning i lufta, som om de nettopp hadde avsluttet en krangel.

Jeg gikk bort til fiskerens trone og knelte foran føttene hans. «Far.» Jeg våget ikke å se opp. Hjertet mitt hamret som besatt. Jeg kunne føle energien som strømmet ut fra de to gudene. Hvis jeg sa noe galt, var jeg ikke i tvil om at de ville forvandle meg til støv.

Zevs, som satt til venstre for meg, tok ordet. «Burde du ikke henvendt deg til husets herre først, gutt?»

Jeg holdt hodet bøyd og ventet.

«Fred, bror,» sa Poseidon til slutt. Stemmen hans vekket til live mine tidligste minner: den varme gløden jeg husket fra jeg var baby, fornemmelsen av gudens hånd mot panna mi. «Gutten bøyer seg for sin far. Det er bare rett og rimelig.»

«Så du vedkjenner deg ham fortsatt?» spurte Zevs truende. «Du vedkjenner deg dette barnet som du ble far til i strid med vår hellige ed?»

«Jeg har innrømmet min misgjerning,» sa Poseidon. «Nå vil jeg høre ham snakke.»

Misgjerning.

Jeg fikk en stor klump i halsen. Var det alt jeg var? En misgjerning? Resultatet av en guds feilgrep?

«Jeg har skånet ham en gang allerede,» knurret Zevs. «Tenke seg til å fly gjennom mitt territorium … høh! Jeg skulle ha blåst ham ned fra himmelen for skamløsheten hans!»

«Og risikert å ødelegge din egen lynmal?» spurte Poseidon rolig. «La oss høre hva han har å si, bror.»

Zevs knurret litt til. «Jeg skal lytte,» sa han. «Så vil jeg bestemme meg for om jeg skal kaste denne gutten ned fra Olympos eller ikke.»

«Perseus,» sa Poseidon. «Se på meg.»

Jeg gjorde det, men jeg var ikke sikker på hva jeg så i ansiktet hans. Det fantes ingen klare tegn på kjærlighet eller anerkjennelse. Ingenting som kunne oppmuntre meg. Det var som å se på havet: Enkelte dager kunne man se hvilket humør det var i, men som regel var det gåtefullt og mystisk.

Jeg fikk en følelse av at Poseidon ikke egentlig visste hva han skulle mene om meg. Han visste ikke om han var glad for å ha meg som sønn eller ei. På en underlig måte var jeg lettet over at han var så fjern. Hvis han hadde forsøkt å unnskylde seg eller sagt at han var glad i meg, eller bare hadde smilt, ville det ha virket falskt. Som når en menneskelig far kommer med en eller annen teit unnskyldning for at han har vært så lite til stede. Det kunne jeg leve med. Jeg var tross alt heller ikke sikker på ham ennå.

«Snakk til den store Zevs, gutt,» sa Poseidon. «Fortell ham historien din.»

Så jeg fortalte Zevs alt, akkurat slik det hadde skjedd. Jeg tok opp metallsylinderen, som begynte å gnistre i Himmelgudens nærvær, og la den ved føttene hans.

Deretter fulgte en lang taushet som bare ble brutt av knitringen fra bålet.

Zevs åpnet hånda, og lynmalen fløy opp i den. Da han knyttet neven, gnistret metallspissene av elektrisitet, til han holdt noe som minnet mer om et klassisk lyn, et seks meter langt spyd omgitt av en bue av fresende energi som fikk hårene til å reise seg på hodet mitt.

«Jeg føler at gutten snakker sant,» mumlet Zevs. «Men at Ares skulle gjøre noe sånt … det er høyst ulikt ham.»

«Han er stolt og impulsiv,» sa Poseidon. «Det ligger til familien.»

«Min herre?» sa jeg.

Begge sa: «Ja?»

«Ares handlet ikke på egen hånd. Det var en annen – noe annet – som kom på den ideen.»

Jeg beskrev drømmene mine og følelsen jeg hadde fått på stranda, det kortvarige, onde vindpustet som liksom hadde fått verden til å stanse opp og hindret Ares i å drepe meg.

«I drømmene,» sa jeg, «sa stemmen at jeg skulle ta med lynmalen til underverdenen. Ares nevnte også noe om drømmer. Jeg tror han ble brukt, akkurat som jeg ble, til å starte en krig.»

«Så du legger likevel skylden på Hades?» spurte Zevs.

«Nei,» sa jeg. «Store Zevs, jeg har vært hos Hades. Følelsen jeg fikk på stranda var annerledes. Det var det samme jeg følte da jeg nærmet meg den avgrunnen. Det var nedgangen til Tartaros, ikke sant? Et eller annet mektig og ondskapsfullt rører seg nedi der … noe som er enda eldre enn gudene.»

Poseidon og Zevs utvekslet blikk. De hadde en rask, hissig diskusjon på gammelgresk. Jeg oppfattet bare ett ord. Far.

Poseidon kom med et eller annet forslag, men Zevs avfeide ham. Da Poseidon forsøkte å argumentere, løftet Zevs hånda sint. «Dette snakker vi ikke mer om,» sa han. «Jeg må personlig dra og rense dette lynet i Lemnos’ vann for å fjerne alle rester av menneskelighet fra metallet.»

Han reiste seg og så på meg. Uttrykket hans ble en liten tanke mildere. «Du har gjort meg en tjeneste, gutt. Få helter kunne ha utrettet så mye.»

«Jeg fikk hjelp, sir,» sa jeg. «Grover Underwood og Annabeth Chase …»

«For å vise min takknemlighet skal jeg spare ditt liv. Jeg stoler ikke på deg, Percy Jackson. Jeg liker ikke det din ankomst betyr for Olympos’ framtid. Men for husfredens skyld skal jeg la deg leve.»

«Eh … tusen takk, sir.»

«Ikke forsøk å fly igjen. Og vær ikke her når jeg kommer tilbake. Ellers får du smake dette lynet. Og det vil bli det siste du opplever i livet.»

Et tordenskrall fikk palasset til å riste, og Zevs forsvant i et blendende lynglimt.

Jeg var alene i tronsalen sammen med faren min.

«Onkelen din,» sukket Poseidon, «har alltid hatt en forkjærlighet for dramatiske avskjeder. Jeg tror han ville gjort seg bra som teatergud.»

En pinlig taushet fulgte.

«Sir,» sa jeg, «hva var det for noe i den sjakten?»

Poseidon gransket meg. «Har du ikke gjettet det?»

«Kronos,» sa jeg. «Titanenes konge.»

Selv i tronsalen på Olympos, langt, langt unna Tartaros, la navnet Kronos rommet i mørke, og ilden midt i rommet varmet ikke lenger ryggen min som den hadde gjort i begynnelsen.

Poseidon grep tridenten. «I den første krigen kappet Zevs vår far Kronos i tusen biter, akkurat som Kronos hadde gjort med sin egen far, Uranos. Zevs kastet levningene av Kronos i den mørkeste sjakten i Tartaros. Titanenes hær ble spredd for alle vinder, festningen deres på vulkanen Etna ble ødelagt, og deres allierte monstre ble fordrevet til jordas fjerneste avkroker. Men titaner kan ikke dø, like lite som vi guder. Det som er igjen av Kronos, lever fortsatt på et eller annet grusomt vis. Han er fortsatt ved bevissthet i sin evige smerte, fortsatt sulten på makt.»

«Han er i ferd med å leges,» sa jeg. «Kronos kommer tilbake.»

Poseidon ristet på hodet. «Kronos har fra tid til annen i eonenes løp rørt på seg. Han dukker opp i menneskers mareritt og puster onde tanker inn i hodene deres. Og han vekker rastløse monstre fra sine dyp. Men å antyde at han kan stige opp fra avgrunnen, er noe helt annet.»

«Det er det han har planer om, far. Det var det han sa.»

Poseidon var taus en lang stund.

«Den store Zevs vil ikke ha mer diskusjon om denne saken. Han vil ikke høre et ord om Kronos. Du har fullført oppdraget ditt, barn. Det holder.»

«Men …» Jeg tidde. Det ville ikke nytte å komme med innvendinger. Dessuten risikerte jeg å hisse opp den kanskje eneste guden som var på min side. «Som … som du vil, far.»

Et svakt smil kruset seg over leppene hans. «Lydighet faller visst ikke naturlig for deg.»

«Nei … sir.»

«Jeg må nok ta litt av skylden for det. Havet liker ikke å bli holdt tilbake.» Han reiste seg i sin fulle høyde og løftet tridenten. Så begynte han å flimre og ble til en mann i normal størrelse som sto rett foran meg. «Du må gå, barn. Men før det vil jeg du skal vite at din mor har vendt tilbake.»

Jeg stirret på ham, fullstendig lamslått. «Moren min?»

«Du vil finne henne hjemme. Selv Dødens herre betaler sin gjeld.»

Hjertet mitt hamret. Jeg kunne ikke tro det. «Kan du … vil du …»

Jeg hadde lyst til å spørre om Poseidon kunne tenke seg å bli med meg for å møte henne, men så skjønte jeg hvor latterlig det var. Jeg så for meg at jeg plasserte Havguden i en drosje og tok ham med til Upper East Side. Hvis han hadde ønsket å se igjen mamma etter alle disse årene, ville han ha gjort det. I tillegg var det Stinkbomben Gabe å ta hensyn til.

Poseidons øyne fikk et litt sørgmodig uttrykk. «Når du kommer hjem, Percy, blir du nødt til å gjøre et viktig valg. Du vil finne en pakke som venter på deg på rommet ditt.»

«En pakke?»

«Du vil forstå når du ser den. Ingen kan stake ut veien for deg, Percy. Du må selv ta beslutningen.»

Jeg nikket, selv om jeg ikke forsto hva han mente.

«Din mor er en dronning blant kvinner,» sa Poseidon lengselsfullt. «Jeg hadde ikke møtt en slik dødelig kvinne på tusen år. Likevel … jeg er lei for at du ble født, barn. Jeg har gitt deg en helts skjebne, og en helts skjebne er aldri lykkelig. Den er aldri annet enn tragisk.»

Jeg prøvde å ikke føle meg såret. Her sto min egen far og sa at han beklaget at jeg ble født. «Jeg har ikke noe imot det, far.»

«Ikke ennå, kanskje,» sa han. «Ikke ennå. Men det var en utilgivelig tabbe fra min side.»

«Da får jeg vel gå, da.» Jeg bukket keitet. «Jeg … jeg skal ikke plage deg mer.»

Jeg hadde gått fem skritt da han ropte: «Perseus.»

Jeg snudde meg.

Det var et annet lys i øynene hans nå, en slags glødende stolthet. «Du klarte deg bra, Perseus. Ikke misforstå meg. Uansett hva du gjør, husk at du er min. Du er en ekte sønn av Havguden.»

Da jeg gikk tilbake gjennom gudenes by, stanset alle samtaler. Musene tok en pause i konserten. Folk og satyrer og najader snudde seg mot meg med ansiktene fylt av respekt og takknemlighet, og da jeg gikk forbi, knelte de, som om jeg var en slags helt.

Femten minutter senere var jeg tilbake i Manhattans gater, fortsatt i transe.

Jeg tok en drosje til mammas leilighet, ringte på dørklokken, og der var hun – min nydelige mor, som duftet av peppermynte og lakris. All tretthet og uro forsvant fra ansiktet hennes med det samme hun så meg.

«Percy! Å, takk og lov. Kjære, lille gutten min.»

Hun holdt på å klemme lufta ut av meg. Vi sto i gangen mens hun gråt og dro hendene gjennom håret mitt.

Jeg må bare innrømme det – øynene mine var litt fuktige de også. Jeg skalv av lettelse over å se henne.

Hun fortalte meg at hun hadde dukket opp i leiligheten samme morgen og skremt vettet av Gabe. Hun husket ikke noe etter episoden med Minotauros og nektet å tro det da Gabe fortalte henne at jeg var en ettersøkt forbryter som reiste landet rundt og sprengte nasjonalmonumenter i fillebiter. Hun hadde vært fra seg av bekymring hele dagen siden hun ikke hadde hørt på nyhetene. Gabe hadde tvunget henne til å gå på jobb og sagt at hun hadde en måneds lønn å ta igjen, så det var best hun kom i gang.

Jeg svelget sinnet jeg følte, og fortalte henne min egen historie. Jeg prøvde å gjøre den mindre skremmende enn den hadde vært, men det var ikke lett. Jeg hadde akkurat kommet til kampen mot Ares da Gabes stemme avbrøt meg inne fra stua. «Hei, Sally! Er den kjøttpuddingen ferdig snart?»

Hun lukket øynene. «Han kommer ikke til å bli glad for å se deg, Percy. Butikken har fått en halv million telefoner fra Los Angeles i dag … det er et eller annet med gratis vareprøver.»

«Å ja. Når det gjelder det …»

Hun smilte matt. «Bare ikke gjør ham enda sintere. Bli med inn.»

I løpet av den måneden jeg hadde vært borte, var leiligheten forvandlet til Gabe-land. Søppel lå i et tykt lag på teppet. Sofaen var blitt trukket om med ølbokser. Skitne sokker og truser hang fra lampeskjermene.

Da Gabe fikk øye på meg, falt sigaren ut av munnen på ham. Ansiktet hans ble rødere enn flytende lava. «Så du våger å komme hit, din lille slyngel. Jeg trodde at politiet …»

«Han er ikke på rømmen likevel,» innskjøt moren min. «Er ikke det fantastisk, Gabe?»

Gabe så fra meg og til moren min og tilbake igjen. Det virket ikke som om han syntes at hjemkomsten min var århundrets begivenhet.

«Det var ille nok at jeg måtte gi tilbake livsforsikringspengene dine, Sally,» knurret han. «Gi meg telefonen, så ringer jeg politiet.»

«Gabe, nei!»

Han hevet øyenbrynene. «Hørte jeg at du sa ’nei’? Tror du jeg vil finne meg i å ha denne rakkeren boende her lenger? Jeg kan fortsatt anmelde ham for å ha ødelagt Camaroen min.»

«Men …»

Han løftet hånda, og moren min rykket til.

For første gang innså jeg at Gabe hadde slått moren min. Jeg visste ikke når eller hvor ofte, men jeg var sikker på at han hadde gjort det. Kanskje det hadde pågått i årevis når jeg ikke var hjemme.

En ballong av sinne begynte å svulme opp i brystet mitt. Jeg gikk mot Gabe og dro instinktivt pennen min opp av lomma.

Han bare lo. «Hva er det du vil, din banditt? Har du tenkt å skrive på meg? Hvis du så mye som rører meg, skal jeg sørge for at du havner i fengsel på livstid, er det oppfattet?»

«Du, Gabe,» avbrøt vennen hans, Eddie. «Han er bare et barn.»

Gabe så bebreidende på ham og hermet med høy og skingrende stemme: «Bare et barn.»

De andre kompisene lo som idioter.

«Jeg skal være snill mot deg, slubbert.» Gabe blottet de tobakksflekkete tennene. «Jeg gir deg fem minutter til å pakke sakene dine og pelle deg ut. Deretter ringer jeg politiet.»

«Gabe!» sa moren min bønnfallende.

«Han rømte sin vei,» sa Gabe til henne. «La ham fortsette med det.»

Jeg klødde etter å ta hetten av Anaklusmos, men selv om jeg gjorde det, var ikke sverdet skadelig for mennesker. Og hvis man så stort på det, var Gabe et menneske.

Moren min tok meg i armen. «Vær så snill, Percy. Kom. Vi går inn på rommet ditt.»

Jeg lot henne dra meg med, men hendene mine skalv av raseri.

Rommet mitt var fullstendig fylt av Gabes skrot. Det var stabler med brukte bilbatterier og en vissen blomsterbukett med et kort fra en som hadde sett intervjuet med Barbara Walters.

«Gabe er bare litt ute av seg, vennen min,» sa moren min. «Jeg skal snakke med ham senere. Jeg er sikker på at det ordner seg.»

«Mamma, det kommer aldri til å ordne seg. Ikke så lenge Gabe bor her.»

Hun vred seg nervøst i hendene. «Jeg kan … jeg kan la deg jobbe for meg resten av sommeren. Til høsten finner vi kanskje en ny kostskole …»

«Mamma.»

Hun senket blikket. «Jeg gjør så godt jeg kan, Percy. Jeg … jeg trenger bare litt tid.»

Plutselig dukket en pakke opp på senga mi. Jeg kunne i hvert fall ha sverget på at den ikke var der for et øyeblikk siden.

Det var en slitt pappeske som var omtrent så stor at den kunne ha rommet en basketball. Skriften på adresselappen var min egen:

Gudene

Fjellet Olympos

600. etasje,

Empire State Building

New York

Med de beste ønsker,

PERCY JACKSON

Over adressen sto adressen til leiligheten vår, samt ordene: RETURNER TIL AVSENDER, skrevet med en manns tydelige, energiske håndskrift.

Plutselig forsto jeg det Poseidon hadde sagt til meg på Olympos.

En pakke. En beslutning.

Uansett hva du gjør, husk at du er min. Du er en ekte sønn av Havguden.

Jeg så på moren min. «Mamma, vil du ha Gabe ut av leiligheten?»

«Percy, det er ikke så enkelt. Jeg …»

«Mamma, bare si det. Den drittsekken har banket deg opp. Vil du ha ham ut, eller vil du ikke?»

Hun nølte, så nikket hun nesten umerkelig. «Jo, Percy. Jeg vil det. Og jeg prøver å samle mot til å si det til ham. Men du kan ikke gjøre det for meg. Du kan ikke løse problemene mine.»

Jeg kikket på esken.

Jeg kunne løse problemet hennes. Jeg hadde lyst til å åpne pakken, sette den på pokerbordet og ta ut det som var inni. Det kunne bli en fin start på min egen statuehage rett der inne i stua.

For det var det en gresk helt ville ha gjort i mytene, tenkte jeg. Det var det Gabe fortjente.

Men historiene om helter ender alltid tragisk. Det hadde Poseidon fortalt meg.

Jeg husket underverdenen. Jeg så for meg at Gabes ånd virret rundt på Asphodel-markene eller ble dømt til en eller annen slags grusom tortur bak piggtrådgjerdene rundt Straffens marker – et evig pokerspill, hvor han satt i kokende olje til livet og ble tvunget til å høre på operamusikk. Hadde jeg rett til å sende noen dit? Selv om det var Gabe?

For en måned siden ville jeg ikke engang ha nølt. Men nå …

«Jeg kan gjøre det,» sa jeg til mamma. «Én kikk nedi denne esken, så kommer han aldri til å plage deg igjen.»

Hun kikket på pakken, og det virket som om hun forsto med det samme. «Nei, Percy,» sa hun og rygget. «Det kan du ikke.»

«Poseidon kalte deg en dronning,» sa jeg. «Han sa at han ikke hadde møtt en kvinne som deg på tusen år.»

Hun ble rød i kinnene. «Percy …»

«Du fortjener bedre enn dette, mamma. Du burde gå på college og få deg en utdannelse. Så kan du skrive romanen din, kanskje møte en hyggelig fyr og bo i et fint hus. Du behøver ikke lenger å beskytte meg ved å bo sammen med Gabe. Bare la meg få kverke ham.»

Hun tørket en tåre av kinnet. «Du høres akkurat ut som faren din,» sa hun. «Han tilbød seg å stoppe tidevannet for meg en gang. Han tilbød seg å bygge et palass til meg på havets bunn. Han trodde han kunne løse alle problemene mine med en håndbevegelse.»

«Hva er galt med det?»

Det virket som om de mangefargete øynene hennes gransket meg innvendig. «Jeg tror du vet det, Percy. Jeg tror at du er så lik meg at du forstår. Hvis livet mitt skal bety noe, må jeg leve det selv. Jeg kan ikke la en gud ta vare på meg … eller sønnen min. Jeg må … ta mot til meg på egen hånd. Oppdraget ditt har minnet meg om det.»

Vi lyttet til lyden av pokersjetonger, banning og TV-sport fra stua.

«Jeg lar esken bli igjen her,» sa jeg. «Hvis han truer deg …»

Hun så blek ut, men hun nikket. «Hvor drar du, Percy?»

«Til Halvblodsåsen.»

«For sommeren … eller for bestandig?»

«Det kommer vel an på.»

Vi så hverandre inn i øynene, og jeg følte at vi hadde en avtale. Vi ville se situasjonen an til slutten av sommeren.

Hun kysset meg på panna. «Du kommer til å bli en helt, Percy. Du kommer til å bli den største av dem alle.»

Jeg så meg rundt i rommet mitt for siste gang. Jeg hadde på følelsen at jeg aldri kom til å se det igjen. Så gikk jeg sammen med moren min til utgangsdøra.

«Drar du allerede, slubbert?» ropte Gabe etter meg. «For en lettelse.»

Jeg kjente et siste stikk av tvil. Hvordan kunne jeg droppe denne perfekte muligheten til å hevne meg? Da kom jeg til å dra herfra uten å redde moren min.

«Sally!» brølte han. «Hvor blir det av den forbannede kjøttpuddingen?»

Et stålhardt sinne flammet opp i mammas øyne, og jeg tenkte at jeg kanskje overlot henne i trygge hender likevel. Hennes egne.

«Kjøttpuddingen kommer straks, skatt,» sa hun til Gabe. «Kjøttpudding med noe ekstra.»

Hun så på meg og blunket.

Det siste jeg så da døra lukket seg bak meg, var mamma som sto og stirret på Gabe som om hun lurte på hvordan han ville ta seg ut som hagestatue.

22

SPÅDOMMEN GÅR I OPPFYLLELSE

Vi var de første heltene som vendte levende tilbake til Halvblodsåsen siden Luke, så naturligvis behandlet alle oss som om vi hadde vunnet en realityserie på TV. I tråd med leirens tradisjoner bar vi laurbærkranser under et digert festmåltid som ble tilberedt til ære for oss, før vi ledet et opptog ned til bålet, hvor vi fikk brenne likklærne som hyttene våre hadde gjort klare til oss mens vi var borte.

Annabeths klær var så vakre – grå silke med broderte ugler – at jeg sa til henne at det nesten var synd at vi ikke fikk begrave henne i dem. Hun ga meg en ørefik og ba meg holde kjeft.

Som sønn av Poseidon hadde jeg ingen hyttekompiser, så Ares-hytta hadde meldt seg frivillig til å lage likklær til meg. De hadde tatt et gammelt laken og malt smilefjes med X-øyne rundt kantene og ordet TAPER skrevet med kjempestore bokstaver i midten.

Det var det gøy å brenne.

Mens Apollons hytte ledet allsangen og delte ut godteri, ble jeg omgitt av de gamle kompisene mine fra Hermes-hytta, Annabeths venner fra Athene-hytta og Grovers satyrkompiser, som beundret den rykende ferske søkerlisensen han hadde fått fra De klovmodige eldres råd. Rådet hadde kalt Grovers bedrifter under oppdraget «Modig på grensen av det ufordøyelige. Atskillige hornlengder bedre enn noe vi tidligere har sett».

De eneste som ikke var i feststemning, var Clarisse og hyttekompisene hennes. De giftige blikkene de sendte meg, fortalte at de aldri kom til å tilgi meg for å ha vanæret faren deres.

Det var helt greit for meg.

Selv Dionysos’ velkomsttale var ikke nok til å legge en demper på humøret mitt. «Ja, ja, så ble ikke den vesle snørrungen drept, og nå kommer han til å bli enda mer høy på pæra enn før. Hujja, hujja. Og så en helt annen opplysning: Det kommer ikke til å bli noen padlekonkurranse denne lørdagen …»

Jeg flyttet inn i hytte tre igjen, men jeg følte meg ikke så ensom lenger. Nå hadde jeg vennene mine som jeg kunne trene med om dagen. Om kvelden lå jeg våken og lyttet til havet, og visste at faren min var der ute. Kanskje han ikke følte seg helt trygg på meg ennå, kanskje han til og med ønsket at jeg aldri skulle ha blitt født, men han holdt øye med meg. Og så langt var han stolt over det jeg hadde gjort.

Når det gjaldt moren min, hadde hun fått en sjanse til å skaffe seg et bedre liv. Jeg fikk brev fra henne en uke etter at jeg kom tilbake til leiren. Hun fortalte meg at Gabe hadde forsvunnet på mystisk vis – han hadde faktisk forduftet fra jordas overflate. Hun hadde meldt ham savnet til politiet, men hun hadde en underlig følelse av at de aldri kom til å finne ham.

Uten noen sammenheng for øvrig: Hun hadde solgt sin første betongskulptur i naturlig størrelse, med tittelen Pokerspilleren, til en samler gjennom et kunstgalleri i Soho. For pengene hun fikk for den, hadde hun kunnet kjøpe seg en ny leilighet og betale for sitt første semester på New York-universitetet. Galleriet i Soho maste om flere skulpturer fra henne, som de kalte «et stort skritt framover i superheslig neorealisme».

Men ikke vær redd, skrev moren min. Jeg kommer ikke til å lage flere skulpturer. Jeg har kvittet meg med verktøykassen du ga meg. Nå er det på tide å ta fatt på skrivingen.

Nederst hadde hun føyd til et PS: Percy, jeg har funnet en bra privatskole her i byen. Jeg har betalt for at de skal holde av plass til deg, i tilfelle du har lyst til å gå der i sjuende klasse. Da kunne du bo hjemme. Men hvis du ønsker å tilbringe hele året på Halvblodsåsen, forstår jeg det.

Jeg brettet brevet forsiktig sammen og la det på nattbordet. Hver kveld før jeg la meg, leste jeg det på nytt og prøvde å finne ut hva jeg skulle svare.

Fjerde juli samlet hele leiren seg på stranda for å se på et fyrverkerishow i regi av hytte ni. Som barn av Hephaistos hadde de ikke tenkt å nøye seg med et par teite eksplosjoner i rødt, hvitt og blått. De hadde ankret opp en pram et stykke ute i sjøen og lastet den full av raketter på størrelse med kryssermissiler. Ifølge Annabeth, som hadde sett showet før, kom eksplosjonene til å følge så tett på hverandre at de dannet en slags tegnefilm på himmelen. Avslutningsnummeret skulle være et par tretti meter høye spartanske krigere som gnistret til liv over havet hvor de utkjempet et slag, for deretter å eksplodere i en million farger.

Mens Annabeth og jeg rullet ut et piknikteppe, kom Grover for å ta farvel med oss. Han var kledd i sine vanlige jeans, T-skjorte og joggesko, men de siste ukene hadde han begynt å se eldre ut, nesten som en highschool-elev. Bukkeskjegget hans var blitt tykkere, og han hadde lagt på seg. Hornene hans hadde vokst minst en tomme, slik at han nå måtte gå med rastalua hele tiden for å bli tatt for å være menneske.

«Nå stikker jeg,» sa han. «Jeg kom bare for å si … tja, dere vet.»

Jeg prøvde å være glad på hans vegne. Tross alt var det ikke hver dag en satyr fikk tillatelse til å dra og lete etter den store guden Pan. Men det var tungt å si farvel. Jeg hadde bare kjent Grover i et år, men likevel var han den eldste vennen jeg hadde.

Annabeth ga ham en klem. Hun ba ham beholde de falske skoene på.

Jeg spurte hvor han hadde tenkt å dra og lete først.

«Det er liksom en hemmelighet,» sa han og så litt flau ut. «Jeg skulle ønske dere kunne ha blitt med meg, men mennesker og Pan …»

«Vi skjønner det,» sa Annabeth. «Har du med nok hermetikkbokser til turen?»

«Ja da.»

«Og har du husket panfløyten din?»

«Slapp av, Annabeth,» mumlet han. «Du snakker jo som en gammel mammageit!»

Men han hørtes ikke ordentlig irritert ut.

Grover grep vandrestaven sin og slengte en ryggsekk over skulderen. Han så ut som en hvilken som helst haiker man kunne støte på langs en amerikansk motorvei – og minnet ikke det minste om den lille stakkaren jeg pleide å forsvare mot bøllene på Yancy Academy.

«Ja, ja,» sa han. «Dere får ønske meg lykke til.»

Han ga Annabeth enda en klem. Så klappet han meg på skulderen og gikk tilbake over sanddynene.

Fyrverkeri begynte å eksplodere over oss: Herkules som sloss mot den nemeiske løven, Artemis som jaget villsvinet, George Washington (som for øvrig var sønn av Athene) som krysset elva Delaware.

«Du, Grover,» ropte jeg.

Han snudde seg i skogkanten.

«Uansett hvor du skal … så håper jeg at de lager gode enchiladas der.»

Grover gliste, så ble han borte, oppslukt av trærne.

«Vi kommer til å se ham igjen,» sa Annabeth.

Jeg prøvde å tro på det. Det faktum at ingen søker noensinne hadde kommet tilbake på to tusen år … tja, jeg bestemte meg for ikke å tenke på det. Grover kom til å bli den første. Det måtte han.

Juli gikk.

Jeg brukte dagene på å pønske ut nye strategier for å fange flagget og inngå allianser med de andre hyttene for å holde banneret borte fra Ares’ klør. Jeg kom til topps i klatreveggen for første gang uten å bli svidd av lava.

Av og til gikk jeg forbi det store huset, kikket opp på loftsvinduene og tenkte på Orakelet. Jeg prøvde å overbevise meg selv om at spådommen hadde gått i oppfyllelse.

Du skal dra vestover og møte guden som har snudd.

Det hadde jeg gjort – selv om den forræderske guden viste seg å være Ares i stedet for Hades.

Du skal finne det som ble stjålet, og bringe det trygt tilbake.

Jeg kunne krysse av for den og. Én lynmal levert. Én Mørkets hjelm tilbake på Hades’ oljeglatte hode.

Du vil bli sveket av en som kaller deg en venn.

Denne setningen plaget meg fremdeles. Ares hadde latt som om han var min venn, og deretter sveket meg. Det måtte være det Orakelet hadde ment …

Og til slutt vil du mislykkes i å redde det som betyr mest.

Jeg hadde mislykkes i å redde mamma, men bare fordi jeg hadde latt henne redde seg selv, og jeg visste at det var det riktige.

Så hvorfor var jeg fortsatt urolig?

Den siste dagen i sommersemesteret kom altfor raskt.

Leirdeltakerne hadde spist et siste måltid sammen. Vi ofret litt av middagen vår til gudene, og ved bålet delte rådgiverne ut sommerens medaljonger.

Jeg fikk mitt eget halskjede av lær, og da jeg så medaljongen for denne sommeren, min første i leiren, var jeg glad for at skjæret fra ilden skjulte at jeg rødmet. Medaljongen var beksvart, med en sjøgrønn trident skimrende i midten.

«Valget var enstemmig,» erklærte Luke. «Denne medaljongen feirer den første sønnen av Havguden i denne leiren og oppdraget han påtok seg ved å dra inn i de mørkeste avkrokene av underverdenen for å stanse en krig!»

Hele leiren reiste seg og jublet. Selv Ares-folkene stablet seg på beina. Athenes hytte dyttet Annabeth forrest slik at hun fikk sin del av applausen.

Jeg tror ikke jeg noen gang hadde følt meg like glad eller trist som jeg gjorde i det øyeblikket. Jeg hadde endelig funnet en familie, folk som brydde seg om meg og syntes jeg hadde gjort noe riktig. Og neste morgen kom de fleste av dem til å dra sin vei og bli borte resten av året.

Dagen etter fant jeg et skjema på nattbordet mitt.

Jeg visste at det måtte være Dionysos som hadde fylt det ut, for han insisterte trassig på å stave navnet mitt feil:

Kjære Peter Johnson

Hvis du ønsker å bo i Halvblodsleiren hele året, må du informere det store huset om dette før klokken tolv i dag. Hvis du ikke har svart innen den tid, tar vi det for gitt at du har flyttet ut av hytta eller lidd en grusom død. Vaskeharpyer vil begynne å gjøre rent i hytta ved solnedgang. De vil ha tillatelse til å spise eventuelle uregistrerte leirdeltakere. Alle personlige eiendeler som blir gjenglemt, vil bli brent i lavakulpen.

Ha en fin dag!

Herr D (Dionysos)

Leirsjef, Olympisk rådsmedlem nr. 12

Det er en annen ting med ADHD. Tidsfrister er ikke virkelige for meg før en av dem glaner meg rett i ansiktet. Sommeren var over, og jeg hadde ikke svart verken moren min eller leiren om jeg ville fortsette å bo her. Nå hadde jeg bare noen timer igjen til å bestemme meg.

Beslutningen burde vært enkel. Ni måneder med heltetrening eller ni måneder i et klasserom … det burde vært grei skuring.

Men jeg hadde moren min å ta hensyn til. For første gang hadde jeg muligheten til å bo sammen med henne i et helt år uten Gabe. Jeg hadde sjansen til å bo hjemme og henge rundt i byen på fritiden. Under oppdraget vårt hadde Annabeth en gang sagt: Det er i den virkelige verden monstrene er. Det er der man får vite om man duger til noe eller ei.

Jeg tenkte på skjebnen til Thalia, Zevs’ datter, og lurte på hvor mange monstre som ville angripe meg hvis jeg forlot Halvblodsåsen. Hvis jeg bodde på samme sted i et helt skoleår, uten Chiron eller vennene mine rundt meg til å hjelpe meg, ville mamma og jeg overhodet overleve til neste sommer? Forutsatt at ikke staveprøvene og stilene tok livet av meg før den tid. Jeg bestemte meg for å gå ned på arenaen og drive med litt sverdtrening. Kanskje det ville klarne hodet mitt.

Leirområdet var nesten folketomt og dirret i augustvarmen. Alle leirdeltakerne var i hyttene sine og pakket eller løp rundt med koster og feiebrett før aller siste inspeksjon. Argus hjalp noen av Afrodite-barna med å slepe Gucci-koffertene og sminkesakene deres over åsen, hvor leirens buss sto og ventet på dem for å kjøre dem til flyplassen.

Ikke tenk på å dra ennå, sa jeg til meg selv. Bare tren.

Da jeg kom ned på sverdkamparenaen, oppdaget jeg at Luke hadde fått den samme ideen. Han hadde slengt fra seg gymbagen sin i utkanten av arenaen. Nå drev han med egentrening og hogg løs på treningsdukker med et sverd jeg aldri hadde sett før. Det måtte ha vært et normalt stålsverd, for han kappet hodene på dukkene rett av og stakk sverdet gjennom de stråfylte magene. Den oransje rådgivertrøya hans var dryppende våt av svette, og uttrykket hans var så intenst at det virket som om han faktisk var i livsfare. Jeg fulgte fascinert med mens han skar innmaten ut av hele raden med dukker, hogg av lemmer og i bunn og grunn forvandlet dem til en haug med strå og rustning.

Det var bare dukker, men jeg ble likevel imponert. Fyren var en utrolig fighter. Det fikk meg igjen til å lure på hvordan han kunne ha mislyktes med oppdraget sitt.

Til slutt oppdaget han meg og stanset midt i et hogg. «Hei, Percy.»

«Eh, sorry,» sa jeg forlegent. «Jeg bare …»

«Det går bra,» sa han og senket sverdet. «Jeg tar bare en siste treningsøkt.»

«De dukkene kommer ikke til å plage noen lenger.»

Luke trakk på skuldrene. «Vi lager nye hver sommer.»

Nå som sverdet ikke var i bevegelse, kunne jeg se noe rart ved det. Bladet var av to typer metall – den ene eggen av bronse, den andre av stål.

Luke la merke til at jeg stirret på det. «Ser du på dette? Det er et nytt leketøy. Det heter Ryggdolker.»

«Ryggdolker?»

Luke snudde på bladet i lufta slik at det glitret faretruende. «Den ene siden er overjordisk bronse, den andre herdet stål. Det kverker både dødelige og udødelige.»

Jeg tenkte på det Chiron hadde sagt da jeg la ut på oppdraget mitt – at en helt aldri skulle skade dødelige hvis ikke det var absolutt nødvendig.

«Jeg visste ikke at de kunne lage slike våpen.»

«De kan nok ikke det,» samtykket Luke. «Det er det eneste i sitt slag.»

Han sendte meg et lite smil, så stakk han sverdet i sliren. «Vet du, jeg hadde faktisk tenkt å se etter deg. Hva synes du om at vi tar en siste tur inn i skogen og ser etter noe å slåss mot?»

Jeg vet ikke hvorfor jeg nølte. Egentlig burde jeg ha følt meg lettet over at Luke var så vennlig mot meg. Helt siden jeg hadde kommet tilbake fra oppdraget, hadde han vært litt fjern. Jeg var redd for at han kanskje ikke likte meg lenger etter all oppmerksomheten jeg hadde fått.

«Tror du det er noen god idé?» spurte jeg. «Jeg mener …»

«Å, kom igjen.» Han romsterte i gymbagen sin og dro ut en sekspakning med cola. «Jeg spanderer.»

Jeg stirret på colaene og lurte på hvor i huleste han hadde fått tak i dem. Det fantes ingen brus fra de dødeliges verden i leirbutikken. Og det var umulig å smugle dem inn, med mindre man gjorde en avtale med en satyr, kanskje.

De magiske middagsbegrene ble naturligvis fylt med alt man ønsket seg, men det smakte rett og slett ikke det samme som en ekte cola, rett fra boksen.

Sukker og koffein. Viljestyrken min smuldret opp.

«Gjerne det,» sa jeg. «Hvorfor ikke?»

Vi gikk inn i skogen og ruslet rundt på utkikk etter et eller annet slags monster vi kunne slåss mot, men det var for varmt. Alle monstre med litt vett i skallen måtte ha tatt siesta inne de deilige, kjølige grottene sine.

Til slutt fant vi en skyggefull flekk ved bekken hvor jeg hadde brukket Clarisses spyd under min første runde med Kapre flagget. Vi satt på en stor stein, drakk colaene våre og så på solnedgangen.

Etter en stund sa Luke: «Savner du å være ute på oppdrag?»

«Med monstre som angriper meg for annenhver meter? Kødder du?»

Luke hevet et øyenbryn.

«Jo, jeg savner det,» tilsto jeg. «Du også?»

En skygge drev over ansiktet hans.

Jeg var vant til å høre jentene snakke om hvor pen Luke var, men akkurat nå så han sliten og sint ut, og ikke det minste pen. Det lyse håret så grått ut i solskinnet, og arret i ansiktet virket dypere enn vanlig. Jeg kunne se ham for meg som en gammel mann.

«Jeg har bodd på Halvblodsåsen året rundt siden jeg var fjorten,» sa han til meg. «Helt siden Thalia … tja, det vet du jo. Jeg har trent og trent og trent. Der ute i den virkelige verden ble jeg aldri noen normal tenåring. Så ga de meg et oppdrag, og da jeg kom tilbake, var det omtrent som om de skulle sagt: «OK, turen er over. Ha et fint liv.»

Han krøllet sammen colaboksen og hev den ut i bekken, noe som virkelig sjokkerte meg. Noe av det første man lærer i Halvblodsleiren, er at all forsøpling er forbudt. Da kommer nymfene og najadene til å hevne seg. En kveld vil man oppdage at sengen er full av tusenbein og gjørme når man skal krype til køys.

«Til helvete med laurbærkranser,» sa Luke. «Jeg har ikke tenkt å ende som et av de støvete trofeene på loftet i det store huset.»

«Du får det til å høres ut som om du vil dra herfra.»

Luke smilte skjevt. «Å, jeg kommer til å dra, Percy, vær sikker. Jeg tok deg med hit for å ta farvel.»

Han knipset med fingrene. En liten ild brente et hull i bakken foran føttene mine. Ut krøp noe som glinset svart og var omtrent på størrelse med hånda mi. En skorpion.

Jeg stakk hånda instinktivt i lomma etter pennen.

«Det ville jeg ikke ha gjort,» advarte Luke. «Gravskorpioner kan hoppe opptil tre meter. Giftbrodden trenger rett gjennom klærne dine. Du er død i løpet av seksti sekunder.»

«Luke, hva …»

Så gikk det opp for meg.

Du vil bli sveket av en som kaller deg en venn.

«Deg,» sa jeg.

Han reiste seg rolig og børstet støv av jeansen.

Skorpionen enset ham ikke. Den holdt de små, svarte øynene sine rettet mot meg og kløp klosaksen sammen da den kravlet opp på skoen min.

«Jeg så mye der ute i verden, Percy,» sa Luke. «Følte du det ikke selv – mørket som tetnet seg rundt deg, og monstrene som vokste seg sterkere? Skjønner du ikke hvor nytteløst alt er? Alt dette heltestyret – og så er man bare brikker i gudenes spill. De burde vært veltet av tronen for tusenvis av år siden, men takket være halvblodsfolk som oss klorer de seg fast.»

Jeg trodde ikke mine egne ører.

«Luke … du snakker om foreldrene våre,» sa jeg.

Han lo. «Skal det liksom få meg til å være glad i dem? Den dyrebare ’vestlige sivilisasjonen’ deres er en sykdom, Percy. Den ødelegger verden. Den eneste måten å stanse det på er å brenne alt sammen ned til grunnen og starte på nytt med noe mer ekte og ærlig.»

«Du er like gal som Ares.»

Øynene hans lynte. «Ares er en tosk. Han har aldri forstått hvem som er hans sanne herre og mester. Hvis jeg hadde tid, Percy, kunne jeg ha forklart det for deg. Men jeg er redd du ikke vil leve lenge nok.»

Skorpionen kravlet opp på buksebeinet.

Det måtte finnes en vei ut av dette. Jeg trengte tid til å tenke.

«Kronos,» sa jeg. «Det er ham du tjener.»

Jeg kjente et kaldt drag i lufta.

«Du bør være forsiktig med å bruke navn,» advarte Luke.

«Kronos fikk deg til å stjele lynmalen og hjelmen. Han snakket til deg i drømmene dine.»

Luke fikk en rykning i det ene øyet. «Han snakket til deg også, Percy. Du burde ha lyttet.»

«Han hjernevasker deg, Luke.»

«Der tar du feil. Han viste meg at talentene mine blir sløst vekk. Vet du hva oppdraget mitt for to år siden gikk ut på, Percy? Faren min, Hermes, ville at jeg skulle stjele et gulleple fra Hesperidenes hage og ta det med til Olympos. Etter all treningen jeg hadde slitt meg gjennom, var det det beste han klarte å finne på.»

«Det er ingen enkel jobb,» sa jeg. «Herkules klarte det.»

«Nettopp,» sa Luke. «Hvilken ære er det i å gjenta andres bedrifter? Alt gudene er gode på, er å gjenta gamle bragder. Jeg hadde ikke den rette gløden. Dragen i hagen ga meg dette» – han pekte sint på arret – «og da jeg kom tilbake, fikk jeg ikke annet enn medfølelse. Akkurat da hadde jeg lyst til å rive Olympos stein for stein, men jeg så tiden an. Jeg begynte å drømme om Kronos. Han overbeviste meg om at jeg måtte stjele noe som var bryet verdt, noe ingen helt noensinne hadde hatt mot til å ta. Da vi var på den utflukten til Olympos under vintersolverv, snek jeg meg inn i tronsalen mens de andre leirdeltakerne sov, og rappet Zevs’ lynmal rett fra stolen hans. Hades’ hjelm også. Du aner ikke hvor lett det var. Olympierne er så arrogante – de kunne aldri drømme om at noen ville våge å stjele fra dem. Sikkerhetsopplegget deres er helt på trynet. Jeg var halvveis gjennom New Jersey før jeg hørte buldringen fra stormen, og da visste jeg at de hadde oppdaget tyveriet.»

Skorpionen satt på kneet mitt nå og stirret på meg med de glitrende øynene sine. Jeg prøvde å holde stemmen stø. «Hvorfor tok du ikke tingene med til Kronos?»

Lukes smil bleknet. «Jeg … jeg ble overmodig. Zevs sendte ut sønnene og døtrene sine for å finne det stjålne lynet – Artemis, Apollon og faren min, Hermes. Men det var Ares som avslørte meg. Jeg kunne ha beseiret ham, men jeg var for uforsiktig. Han avvæpnet meg, tok maktsymbolene og truet med å returnere dem til Olympos og brenne meg levende. Så kom Kronos’ stemme til meg og fortalte meg hva jeg skulle si. Jeg plantet ideen om en stor krig mellom gudene i hodet på Ares. Jeg sa at alt han trengte å gjøre var å gjemme gjenstandene en stund og se på mens de andre sloss. Ares fikk et ondskapsfullt glimt i øynene. Jeg visste at han hadde slukt agnet. Han lot meg gå, og jeg dro tilbake til Olympos før noen la merke til at jeg var borte.» Luke trakk det nye sverdet. Han dro tommelen over flatsiden av bladet, som om han var hypnotisert av hvor vakkert det var. «Etterpå … så st… straffet titanenes herre meg med mareritt. Jeg sverget på at jeg ikke skulle mislykkes igjen. Da jeg var tilbake i Halvblodsleiren, drømte jeg at en ny helt skulle komme, en som kunne bli narret til å frakte lynet og hjelmen resten av veien – fra Ares og ned til Tartaros.»

«Det var du som tilkalte helveteshunden den kvelden i skogen.»

«Vi måtte få Chiron til å tro at leiren ikke var trygg for deg, slik at han ville sende deg ut på oppdraget. Vi måtte bekrefte hans frykt for at Hades var ute etter deg. Og det funket.»

«Vingeskoene var forhekset,» sa jeg. «Det var meningen at de skulle dra meg og ryggsekken ned i Tartaros.»

«Og det ville de ha gjort hvis du hadde brukt dem. Men du ga dem til satyren, noe som ikke inngikk i planen. Grover klusser til alt han tar i. Han har til og med spolert forbannelsen.»

Luke så ned på skorpionen, som nå satt på låret mitt. «Du skulle ha dødd i Tartaros, Percy. Men ikke vær redd, jeg skal la min lille venn her ta seg av den saken.»

«Thalia ofret livet for å redde deg,» sa jeg og skar tenner. «Og dette er måten du betaler henne tilbake på?»

«Ikke snakk om Thalia!» ropte han. «Gudene lot henne dø. Det er en av de mange tingene de skal få betale dyrt for.»

«Du blir brukt, Luke. Både du og Ares. Ikke hør på Kronos.»

«Blir jeg brukt?» Lukes stemme ble høy og skingrende. «Se på deg selv. Hva har faren din noen gang gjort for deg? Kronos kommer til å stige opp fra dypet. Du har bare forsinket planene hans. Han kommer til å hive olympierne ned i Tartaros og jage menneskeheten tilbake til hulene sine. Alle bortsett fra de sterkeste – de som tjener ham.»

«Få det krypet vekk,» sa jeg. «Hvis du er så sterk, så slåss med meg mann mot mann.»

Luke smilte. «Godt forsøk, Percy. Men jeg er ikke Ares. Du klarer ikke å overliste meg. Min herre venter på meg, og han har massevis av oppdrag til meg.»

«Luke …»

«Farvel, Percy. Det er en ny gullalder på gang. Du kommer ikke til å bli en del av den.»

Han svingte sverdet i en bue og forsvant som et flimmer i mørket.

Skorpionen gikk til angrep.

Jeg børstet den bort med hånda og tok hetten av sverdet. Krypet gjorde et byks mot meg, og jeg delte det i to i løse lufta.

Jeg skulle til å gratulere meg selv før jeg så ned på hånda mi. Jeg hadde en diger, rød hevelse i håndflaten som oste og rant av gul guffe. Krypet hadde likevel klart å sprøyte giften sin inn i meg.

Det dunket i ørene mine. Synet ble uklart. Vann, tenkte jeg. Det har gjort meg frisk før.

Jeg snublet ned til bekken og stakk hånda nedi, men det virket ikke som om det skjedde noe. Giften var for sterk. Det begynte å svartne for meg. Det var så vidt jeg klarte å holde meg på beina.

Seksti sekunder, hadde Luke sagt.

Jeg måtte komme meg tilbake til leiren. Hvis jeg kollapset her ute, ville liket av meg bli middag for et monster. Ingen ville få vite hva som hadde skjedd engang.

Beina mine føltes tunge som bly. Panna brant av feber. Jeg snublet mot leiren, og nymfene rørte seg oppe i trærne.

«Hjelp meg,» kvekket jeg. «Vær så snill …»

To av dem tok meg i armene og slepte meg av sted. Jeg husker at vi kom ut i lysningen, at en rådgiver ropte på hjelp, og at en kentaur blåste i en konkylie.

Så ble alt svart.

Jeg våknet med et sugerør i munnen. Jeg nippet til noe som smakte som kjeks med sjokoladebiter. Nektar.

Jeg åpnet øynene.

Jeg satt støttet opp i senga i sykestua i Det store huset med den høyre hånda bandasjert som en klubbe. Argus sto vakt i hjørnet. Annabeth satt ved siden av meg og holdt nektarglasset og klappet meg lett i panna med en fuktig klut.

«Her er vi igjen,» sa jeg.

«Din idiot,» sa Annabeth, og dermed visste jeg at hun var overlykkelig for å se meg ved bevissthet igjen. «Du var helt grønn og i ferd med å bli grå da vi fant deg. Hvis det ikke hadde vært for Chirons behandling …»

«Nå, nå,» sa Chirons stemme. «Percys sterke helse fortjener noe av æren.»

Han satt ved fotenden av senga i menneskeskikkelse, og det var grunnen til at jeg ikke hadde lagt merke til ham før. Den nedre halvdelen hans var magisk sammenpresset i rullestolen, og den øvre halvdelen var kledd i jakke og slips. Han smilte, men han var sliten og blek i ansiktet, slik han pleide å være når han hadde sittet oppe hele natten og rettet latinoppgaver.

«Hvordan føler du deg?» spurte han.

«Som om innvollene mine er blitt frosset ned og tint opp igjen i mikroen.»

«Treffende sagt, i og med at det var gift fra en gravskorpion. Nå må du fortelle meg, hvis du kan, nøyaktig hva som skjedde.»

Jeg nippet til nektaren og fortalte dem hele historien.

Det ble stille i rommet en lang stund.

«Jeg kan ikke tro at Luke …» Annabeths stemme døde bort. Hun fikk et sint og sørgmodig uttrykk i ansiktet. «Jo, forresten, jeg kan tro det. Måtte gudene forbanne ham … Han var aldri den samme etter at han kom tilbake fra oppdraget sitt.»

«Dette må meldes til Olympos,» mumlet Chiron. «Jeg drar dit med det samme.»

«Luke er der ute nå,» sa jeg. «Jeg må gå og finne ham.»

Chiron ristet på hodet. «Nei, Percy. Gudene …»

«De vil ikke høre snakk om Kronos,» glefset jeg. «Zevs har bestemt at saken er avsluttet!»

«Percy, jeg vet at dette er tungt for deg. Men du må ikke styrte ut for å ta hevn. Du er ikke klar til det.»

Jeg likte det ikke, men motvillig måtte jeg vedgå for meg selv at Chiron hadde rett. Jeg behøvde bare å ta en kikk på hånda mi, så visste jeg at jeg ikke ville kunne kjempe med sverd på en god stund. «Chiron … spådommen din fra Orakelet … den handlet om Kronos, ikke sant? Var jeg med i den? Og Annabeth?»

Chiron så nervøst i taket. «Percy, det er ikke meg gitt å …»

«Du har fått ordre om ikke å snakke om meg, ikke sant?»

Øynene hans var medfølende, men triste. «Du kommer til å bli en stor helt, barn. Jeg skal gjøre mitt beste for å forberede deg. Men hvis jeg har rett med hensyn til veien som venter deg …»

Et tordenbrak fikk vinduene til å riste.

«Greit!» ropte Chiron. «Oppfattet!»

Han sukket frustrert. «Gudene har sine grunner, Percy. Det er aldri bra å vite for mye om framtiden.»

«Vi kan ikke bare sitte her uten å gjøre noe,» sa jeg.

«Vi kommer ikke til å sitte her,» lovte Chiron. «Men du må være forsiktig. Kronos vil at det skal rakne for deg. Han vil ha livet ditt ødelagt og tankene dine formørket av frykt og sinne. Ikke gi ham det han vil ha. Tren tålmodig. Din tid vil komme.»

«Hvis jeg lever så lenge.»

Chiron la en hånd på ankelen min. «Du er nødt til å stole på meg, Percy. Du kommer til å leve. Men først må du velge hva du vil gjøre det neste året. Jeg kan ikke fortelle deg hva som er det riktige valget …» Jeg fikk en følelse av at han hadde en svært bestemt oppfatning, og at han måtte bruke all sin viljestyrke for ikke å gi meg råd. «Men du må bestemme deg for om du vil bli i Halvblodsleiren året rundt, eller om du skal vende tilbake til de dødeliges verden i sjuende klasse og komme tilbake til sommeren. Tenk på det. Når jeg kommer tilbake fra Olympos, må du fortelle meg hva du har bestemt deg for.»

Jeg hadde lyst til å protestere. Jeg hadde lyst til å stille ham flere spørsmål. Men uttrykket hans sa meg at det ikke var rom for mer diskusjon, og at han hadde sagt alt han kunne si.

«Jeg kommer tilbake så snart jeg kan,» lovte Chiron. «Annabeth vil passe på deg imens.»

Han kikket på Annabeth. «Og ja, kjære deg … når du er klar, er de her.»

«Hvem er her?» spurte jeg.

Ingen svarte.

Chiron trillet seg ut av rommet på egen hånd. Jeg hørte hjulene på rullestolen klapre forsiktig ned yttertrappen, to trinn om gangen.

Annabeth gransket isen i nektaren min.

«Hva er det?» spurte jeg.

«Ingenting.» Hun satte glasset på bordet. «Jeg … jeg bare lyttet til ditt råd i en sak. Eh … er det noe du trenger?»

«Ja. Hjelp meg opp. Jeg har lyst til å gå ut.»

«Percy, det er ikke noen god idé.»

Jeg svingte beina ut av senga. Annabeth grep meg før jeg rakk å synke sammen på gulvet. En bølge av svimmelhet skylte gjennom meg.

«Jeg sa jo …» begynte Annabeth.

«Det går bra,» sa jeg. Jeg hadde ikke lyst til å ligge til sengs som en krøpling mens Luke var der ute og planla å legge hele den vestlige verden i ruiner.

Jeg klarte å gå et skritt. Deretter et til, mens jeg fortsatt støttet meg til Annabeth. Argus fulgte oss ut, men han holdt seg på avstand.

Da vi kom ut på verandaen, var jeg våt av svette i ansiktet. Magen hadde vridd seg til en knute. Men jeg hadde klart å komme meg helt bort til rekkverket.

Det var tussmørkt. Leiren virket fullstendig øde. Det var mørkt i hyttene og stille i volleyballgropen. Ingen kanoer ute på innsjøen. Bak skogen og jordbæråkrene glitret Long Island Sound i det siste lyset fra sola.

«Hva har du tenkt å gjøre?» spurte Annabeth.

«Jeg vet ikke.»

Jeg fortalte henne at jeg hadde på følelsen at Chiron ønsket at jeg skulle bli året rundt for å trene mer, men at jeg ikke var sikker på om det var det jeg ville. Samtidig tilsto jeg at jeg ville få dårlig samvittighet hvis jeg lot henne være igjen alene, med bare Clarisse som selskap …

Annabeth spisset leppene og sa rolig: «Jeg kommer til å dra hjem i år, Percy.»

Jeg stirret på henne. «Til faren din, mener du?»

Hun pekte mot toppen av Halvblodsåsen. Ved siden av Thalias furutre, tett innpå leirens magiske grenselinje, sto en familie i silhuett – to små barn, en kvinne og en høy mann med lyst hår. Det virket som om de ventet på noe. Mannen holdt en ryggsekk som så ut som den Annabeth hadde rappet på badelandet i Denver.

«Jeg skrev et brev til ham da vi kom tilbake,» sa Annabeth. «Akkurat som du foreslo. Jeg sa til ham … at jeg var lei for det jeg hadde gjort. At jeg ville dra hjem i skoleåret hvis han fortsatt ville ha meg der. Han skrev tilbake med det samme. Vi bestemte … at vi skulle gjøre et nytt forsøk.»

«Det må ha vært tøft.»

Hun spisset leppene igjen. «Du kommer ikke til å prøve deg på noe dumt i løpet av skoleåret, vel? I hvert fall ikke uten å sende meg en Iris-melding først?»

Jeg smilte matt. «Jeg trenger ikke å oppsøke problemer. De finner som regel meg.»

«Når jeg kommer tilbake til sommeren,» sa hun, «skal vi spore opp Luke. Vi ber om å få et oppdrag, men hvis vi ikke får det innvilget, sniker vi oss ut og gjør det likevel. Avtale?»

«Det høres ut som en plan som er Athene verdig.»

Hun rakte ut hånda. Jeg tok den og ristet den.

«Pass på deg selv, Tarehjerne,» sa Annabeth. «Hold øynene åpne.»

«Du også, Orakeljente.»

Jeg så henne gå opp bakken og møte foreldrene. Hun ga faren en keitete klem og kastet et siste blikk tilbake utover dalen. Før hun lot seg lede over toppen og ned i de dødeliges verden, berørte hun Thalias furutre.

For første gang siden jeg kom til leiren, følte jeg meg fullstendig alene. Jeg så ut mot Long Island Sound og husket det faren min hadde sagt: Havet liker ikke å bli holdt tilbake.

Jeg tok min beslutning.

Jeg lurte på om Poseidon ville godta den hvis han så meg.

«Jeg kommer tilbake neste sommer,» lovte jeg ham. «Jeg skal overleve til da. For jeg er tross alt sønnen din.» Deretter ba jeg Argus hjelpe meg ned til hytte tre, slik at jeg kunne pakke koffertene mine til hjemturen.

TAKK

Uten assistanse fra tallrike tapre hjelpere ville jeg ha blitt slaktet av monstre gang på gang mens jeg slet med å få denne historien på trykk. Takk til min eldste sønn, Haley Michael, som fikk høre historien først, og til min yngste sønn, Patrick John, som i en alder av seks er familiens sindigste, og min kone, Becky, som holder ut mine mange og lange timer i Halvblodsleiren. Takk også til alle ungdomsskolelærerne mine: Travis Stroll, like rask og kvikk som Hermes, C.C. Kellogg, like elsket som Athene, Allison Bauer, klarøyd som jaktgudinnen Artemis, og mrs. Margaret Floyd, min kloke og elskverdige engelsklærerinne. Jeg vil også rette en takk til professor Egbert J. Bakker, et overflødighetshorn innen antikkens kunst og kultur, til Nancy Gallt, agent summa cum laude, og til Jonathan Burnham, Jennifer Besser og Sarah Hughes fordi dere hadde tro på Percy.