Monika Steinholm

Nærmere kommer vi ikke

Copyright © Forlaget Vigmostad & Bjørke AS 2016

Tilrettelagt for e-bok: John Grieg, Bergen

Forsidedesign: Trine + Kim Designstudio

ISBN: 978-82-419-1332-7

ISBN: 978-82-419-1329-7 (trykt)

Spørsmål om denne boken kan rettes til

Forlaget Vigmostad & Bjørke AS

Kanalveien 51

5068 Bergen

Telefon 55 38 88 00

Eller e-post til

post@vigmostadbjorke.no

www.vigmostadbjorke.no

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor.

1

Jens

Schwarzenegger har nettopp skutt hull i trettifem terrorister. Eller, jeg har ikke fått med meg hvem de er. Kanskje uskyldige sivile? Armen som Niklas har rundt skuldra til Gunn, har jeg derimot fått med meg.

Puddelen til Niklas, Kaiser, legger hodet i fanget mitt og vil ha kos. Pelsen er myk og krøllete under hånda mi. Det kjennes nesten som å ta på mitt eget hår. Han peser. Tunga henger ut av kjeften, og han ser på meg med bedende øyne – Alt jeg trenger er litt kjærlighet. Ånden stinker tørrfisk, og da han løfter hodet fra shortsen min, er den våt av sikkel.

Det er da jeg skjønner det. Jeg kan ikke bli puddelen til Niklas. Jeg kan ikke fortsette å se på ham mens jeg ber en stille bønn om å bli elska. Bare tanken på det får meg til å svette enda mer, og T-skjorta klistrer seg til kroppen. Hvem har jeg egentlig, bortsett fra Niklas?

Filmen fortsetter å rulle over skjermen, og jeg går gjennom guttene i klassen, én etter én, jentene også. Jeg snakker jo med dem på skolen. Henger av og til med dem på fritiden. Jeg føler meg ikke utenfor, men det er alltid Niklas som legger planer, som drar i tråder og tar meg med. Jeg kan ikke ringe noen og si: – Skjer’a? Den eneste jeg kunne gjøre det med, var Gunn.

– Må bare på do, sier jeg og lister meg ut av rommet.

Følelsen vokser seg sterkere mens jeg sitter på ramma uten å måtte verken det ene eller det andre. Dette går ikke lenger. Jeg kan ikke drive og juge på meg dårlig mage i det uendelige.

Da jeg kommer tilbake, ser jeg ikke hvor Niklas slutter og Gunn begynner. De er hekta sammen med armer, bein og tunger. Med en gang de hører meg, spretter de fra hverandre, som om de har blitt ferska i å gjøre noe ulovlig. Noe skikkelig fælt, som å elske hverandre.

Ingen av dem ser meg i øynene. De spør hvordan det går med magen. Om hva vi skal gjøre i morgen. Som om de er redde for å legge planer som ikke inkluderer meg.

De snakker og snakker. Snakker for å gjøre meg glad, vil så gjerne ha meg med, selv om jeg ser at de lengter etter å være for seg selv.

Hvis ikke Gunn hadde vært så kul, hadde jeg ikke blitt så glad i henne, og da ville det vært enkelt å hate henne. Kanskje hadde det gjort ting lettere for meg. Jeg vet ikke.

– Jeg drar, sier jeg.

– Filmen er jo ikke ferdig ennå, sier Gunn.

– Jeg mener. Jeg drar. Bort, sier jeg og aner ikke hvor jeg har tenkt meg.

– Sorry, sier Niklas og stopper filmen.

– Det er ikke dere. Det er meg, sier jeg. Det høres ut som om jeg prøver å dumpe dem. – Jeg trenger en pause.

– Ikke vær sånn, da, sier Niklas.

– Jeg er ikke sånn. Jeg vil ikke bli en som ligger med hodet i fanget ditt og sikler på shortsen din.

– Hæ?

Niklas skjønner ikke hva jeg snakker om, og det er kanskje like greit. Jeg snur meg for å gå.

– Vent, sier Niklas, og et øyeblikk er jeg redd for at han skal klemme meg.

Han står veldig nær. Lukter sånn som bare han gjør. Jeg venter halvveis at han skal stoppe meg. Han gjør ikke det. Blir bare stående og se på meg.

– Jeg kommer til å slå av mobilen. Reise bort. To uker, så ringer jeg dere, sier jeg.

Niklas ser på meg. Jeg skulle ønske vi kunne vært fem år for bestandig. At vi kunne sitte i en sandkasse og bygge slott og bilbaner resten av livet.

– Pass på deg selv, sier Niklas og slipper meg fri.

Før jeg kjører, går jeg innom badet og plukker med meg en brukt T-skjorte som ligger i en krøll på gulvet. Stapper den ned i shortslinningen i tilfelle jeg møter moren til Niklas på vei ut. Jeg kunne spart meg bryet. Det er bare Kaiser som tasser etter meg ut i gangen. Han ser litt skeptisk ut da jeg trer hjelmen nedover den røde afroen. Bjeffer et par ganger etter at jeg har lukka døra, men også han skjønner at han må la meg gå.

Ha det, tenker jeg.

Ha det, Niklas, som jeg har kjent siden jeg stabba rundt i bleie. Som jeg har ligget våken sammen med halve natta i et telt i hagen. Som jeg nesten starta en skogbrann sammen med da vi lekte at vi var stranda på en øde øy. Som gråt på skuldra mi hver gang han hadde kjærlighetssorg.

Ha det, Gunn, som kom buldrende og bråkende inn i livet mitt på verdens eldste og styggeste traktor. Som har verdens rareste musikksmak. Som var der da Niklas oppførte seg helt dust. Som alle blir glad i, enten de vil eller ikke. Ha det, Gunn, som Niklas ikke kunne la være å elske.

Om to uker reiser jeg på ferie sammen med mamma og pappa. I mellomtiden får jeg ligge lavt. To uker går fort. Jeg prøver å tenke glade tanker. Smil, tenker jeg. Vær glad.

Jeg sparker hardt i en stein som ligger ved siden av trappa. Stortåa verker, og jeg har mest lyst til å slenge motorsykkelhjelmen i veggen. Låser meg inn i gangen og legger hjelmen forsiktig på gulvet ved siden av skoene mine i stedet.

Smil, smil, smil, tenker jeg mens jeg går gjennom stua der mamma og pappa ser på Dagsrevyen. Da jeg sitter på rommet for meg selv, nøyer jeg meg med å tenke ikke grin, ikke grin, ikke grin.

2

Jens

– Hva tenker du på? spør mamma og ser opp fra avisa.

– Ingenting.

– Du har jo nesten ikke rørt maten.

– Er ikke sulten.

– Er du dårlig?

Jeg rister på hodet og putter en baconbit i munnen, så mamma skal slutte å bekymre seg.

– Kanskje dere kan dra på stranda, sier pappa.

– Hvem da? sier jeg, enda jeg godt vet at han mener Niklas, Gunn og jeg.

– Har du og Niklas krangla? spør mamma.

Jeg rister på hodet. Kanskje jeg skal drite i hele greia. Kanskje jeg skal ringe Niklas og høre hva han og Gunn skal i dag. Kanskje jeg skal stikke bort og late som ingenting.

Faen! Jeg har ingen andre.

– Er du sikker på at det ikke er noe galt?

– Helt sikker, sier jeg og reiser meg fra bordet.

Mamma ser på meg. Hun vet alltid når noe plager meg. Det har vært sånn siden jeg var liten, og jeg hater det! Jeg får ikke ha noe for meg selv. Ikke en dårlig dag engang.

For å ha noe å gjøre taster jeg inn kongsalkin.blogspot.no på telefonen, men det har ikke kommet noe nytt på bloggen til Niklas etter at han ble sammen med Gunn. Ikke har han lagt ut noe nytt på instagram heller. Jeg åpner Facebook på telefonen, og det første jeg får øye på, er onkel Torstein som sitter under en parasoll med en blomsterkrans på hodet. Onkel Torstein, tenker jeg. Han er det lenge siden jeg har sett!

Da mamma og pappa har dratt på jobb, ringer jeg onkel. Jeg har planlagt samtalen på forhånd. Noe i duren: Hei, så koselig. Lenge siden sist! Klart du kan komme på besøk! Vi kommer til å få det så gøy. Vi skal spille dart og kort og sitte oppe hele natta og se på film.

Det ringer så lenge at det er like før jeg ombestemmer meg. Skal akkurat til å legge på, da onkel endelig svarer.

– Jens! Hei!

– Hei.

Jeg vet ikke hvordan jeg skal fortsette. Blir stille en stund, vurderer å si at jeg har ringt feil. At det egentlig var Torstein i klassen jeg skulle ringe.

– Kan jeg komme på besøk?

Det høres ikke muntert ut, sånn som jeg hadde planlagt. Det høres ut som en bønn. Jeg kunne like gjerne slengt på et vær så snill.

– Har det skjedd noe?

– Nei, jeg kjeder meg bare.

– Er det en jente?

– Nei.

– Er det en gutt?

Jeg blir stille. Jeg er faen meg like gjennomsiktig som en dau glassmanet som dupper i vannkanten. Og onkel er like direkte og nysgjerrig som en treåring med en pinne i hånda.

– Åååå, sier onkel.

Ikke Åh! Som i et litt sjokkert Oi da. Stemmen går opp mot slutten. Begeistret, som om det er den beste nyheten han har hørt på lenge, enda jeg ikke har sagt en dritt.

– Det er klart du må komme!

Hvordan i huleste, heiteste kunne jeg tenke at dette var en god idé?

– Jens? Er du der?

– Ja, sier jeg.

– Når kommer du?

– Jeg vet ikke.

– I dag passer litt dårlig. Vi skal på møte med paradefolka.

Jeg vet ikke hvilken parade han snakker om, og jeg er ikke sikker på om jeg vil vite det heller.

– Jeg skal fortelle deg alt om det når du kommer. Det blir så bra! I morgen passer fint.

– Ok.

– Da sier vi det! Kyss og klem.

Jeg vet ikke om noen andre som sier det. Det er en frase som jeg alltid har tenkt er forbeholdt brev, og til nød mail. Men onkel har avslutta alle telefonsamtaler med det så lenge jeg kan huske.

– Hils onkel Phil, sier jeg og legger på.

Helvete heller. Onkel Torstein kommer ikke til å klare å holde kjeft om dette. Er det virkelig nå jeg må ta Samtalen. Mamma og pappa, jeg må snakke med dere-greia.

Bare tanken på det gjør meg svimmel. Det føles altfor stort, og burde ikke føles sånn. Det skulle vært like lett som å velge brunost eller leverpostei på brødskiva.

3

Jens

Jeg trekker ned rullegardinen og slukker lysene på rommet mitt, setter på Dagger Moon med The Northern Lies, og synker sammen på gulvet mellom skapet og senga mi. Trekker knærne opp under haka og begraver nesa i T-skjorta som lukter sånn som bare Niklas lukter. En klo krafser i magen, huler meg ut fra innsiden.

– Jens? Stemmen er langt borte. Så nærmere. – Jens? Jens? Jens, hva er det? Hva har skjedd?

Pappa er en silhuett i lyset fra døråpninga. Han tenner lyset. Det svir i øynene, og jeg holder hendene foran ansiktet for å få det mørkt.

– Slå det av.

Pappa lar lyset stå på og setter seg på gulvet ved siden av meg. Helt inntil meg, så jeg kjenner varmen hans gjennom klærne. Jeg stikker T-skjorta til Niklas bak ryggen.

– Skulle ikke du jobbe sent?

– Det er sent, sier pappa og legger hånda forsiktig på kneet mitt. – Hvorfor sitter du her i mørket? Har det skjedd noe?

– Det er ingenting.

– Noe må det jo være.

– Det er ingenting!

Pappa går bort til vinduet og trekker opp rullegardinen så sola slipper inn. Han blir stående og se ut av vinduet. Støvet i lufta mellom oss skinner i sola, og jeg prøver å fange et av de største kornene mellom to fingre. Åpner fingrene. Ingenting.

Pappa setter seg på senga mi. Han ser på meg. Ser og ser, og jeg er sikker på at han ser rett gjennom meg, at han vil skjønne alt uten at jeg trenger å si en dritt.

– Du kan snakke med meg om hva som helst. Du vet det?

Jeg vet det. Men jeg vil at han skal skjønne det. Kanskje gjør han det. Kanskje vil han bare høre meg si det.

– Okei, sier pappa og reiser seg. – Skal jeg lage litt mat til deg, kanskje?

Han er på vei ut døra. Jeg vil ikke at han skal gå, men jeg vet ikke hva jeg skal si. Jeg lener hodet mot veggen, lukker øynene og trekker pusten.

– Jeg er forelska.

Pappa stopper i døra. Han kommer inn i rommet igjen, setter seg på huk foran meg.

– Kom og få i deg litt mat. Det er ikke verdens undergang. Alle må gjennom de greiene der. Forelskelse er noe dritt, sier pappa og holder hånda fram mot meg.

Han skjønner ingenting.

Pappa går bort til vinduet igjen. Han åpner det på vidt gap, og en svak sommerbris får gardinene til å blafre.

– Bli med ned på kjøkkenet. Alt blir bedre med litt mat. Så kan du fortelle meg om henne, sier pappa og ser ut gjennom vinduet.

Jeg får ikke puste. Et hulk slipper ut av munnen min. Så et til. Jeg klarer ikke å stoppe. Onkel skjønte det med en gang. Pappa skjønner ingenting. Pappa som har laga meg. Som har vært faren min i sytten år.

– Det er Niklas. Jeg forter meg å si det mens han står med ryggen mot meg. Det er lettere når jeg slipper å se ham i øynene.

Da jeg først har bestemt meg, kommer det av seg selv.

Han lener armene mot vinduskarmen så skuldrene peker opp mot ørene. Så snur han seg. Ansiktet hans er mørkt i motlyset fra vinduet. Uttrykksløst. Da han kommer mot meg og får sola inn fra siden, ser jeg at han smiler. Pappasmilet. Smilet som mamma liker så godt. Smilet som mamma sier at jeg har arva. Smilet som jeg er sikker på kler pappa bedre enn meg.

Pappa strekker hånda ut mot meg, og jeg lar ham hale meg opp på beina. Jeg kan ikke huske sist pappa klemte meg. Ingen av oss er klemmere. Nå holder han rundt meg, hardt. Jeg forsvinner nesten i armene hans. Er fire år og har fått skrubbsår på kneet. Jeg har ikke noe sår pappa kan blåse på, men han stryker det svette håret mitt vekk fra panna. Selv om han ikke blåser på noe, er det som om han setter på et plaster så det slutter å svi.

– Men Jens, da, sier pappa. – Kjærlighetssorg er noe alle får.

Jeg er så letta. Pappa sier ikke at det er helt ok å like gutter. Pappa skjønner at det ikke er derfor jeg griner. Det gjør bare så jævlig vondt at det er Niklas.

Pappa foreslår at vi skal lage biff til mamma kommer hjem. Det er bare en helt vanlig ukedag. Klokka er over ni på kvelden. Likevel setter vi oss i bilen og kjører til Spar for å kjøpe indrefilet, sopp og saus, som om vi har noe å feire.

Hjemme laster vi ut av handleposene. Jeg kutter og steiker soppen, og pappa fikser stort sett resten.

– Nå kommer mamma snart, sier pappa og ser på klokka. – Det kommer til å gå fint.

Plutselig skjønner jeg greia med biffen. At pappa er nesten like nervøs som meg. Jeg aner ikke hvordan mamma kommer til å ta det. Hadde jeg enda visst at hun kom til å ta det skikkelig dritt, så kunne jeg forberedt meg på det. Det verste er å ikke vite, og akkurat nå er det eneste jeg vet, at mamma bekymrer seg nok som det er fra før.

– Hun snakker jo alltid om hvor bekymra hun er for onkel Torstein, sier jeg.

– Onkel Torstein har det helt fint nå.

– Men han hadde ikke det!

– Jens, onkel Torstein er snart femti år. Det var litt andre tider da han vokste opp. Dessuten kan det jo hende at han hadde hatt det fælt inni seg uansett hvem han var forelska i. Nå for tiden bryr ikke folk seg lenger. Man kan være forelska i den man vil. Er ikke det fint?

Pappa kan si det så mye han vil. Men tanken på å leie en gutt gjennom byen får meg til å bli helt uvel. Jeg er ikke så redd for hva folk skal si, egentlig.

Jeg er reddere for hvordan de skal se på meg. Hvordan de skal snakke når jeg ikke er der. Redd for ikke å passe inn i bildet som alle har av meg. Jeg liker ikke å overraske folk.

– Jeg reiser dit i morgen.

– Hvor?

– Til onkel.

– Hvorfor? spør pappa.

Da jeg ikke svarer, smiler han til meg.

– Du kommer til å få det fint der. Så har du noe å gjøre før mamma og jeg tar ferie. Det blir bra.

Pappa og jeg setter oss til bordet. Nervøsiteten får svarte flekker til å danse for øynene mine. Hendene mine er numne. Vi venter i stillhet. Ingen av oss vet hva vi skal snakke om.

– Hun er sen, sier pappa og ser på klokka.

Jeg ser for meg en smadra bil, noe jeg av en eller annen grunn har for vane å gjøre når noen ikke kommer akkurat når de skal.

Da det endelig går i ytterdøra og mamma roper hallo, klarer jeg ikke å svare. Jeg tømmer brusglasset i én slurk, og pappa tømmer øl fra boksen sin over i glasset mitt. Jeg ser på ham, og han smiler. Nikker. Jeg tar en stor slurk. Tenker at jeg kommer til å føle meg bedre, men det hjelper ikke.

– Hei, sier mamma og blir stående i kjøkkendøra og se på oss.

Pappa klemmer til rundt kneet mitt. Dette klarer du, gutt, sier hånda hans. Smilet til mamma går over i en svakt dirrende underleppe. Herregud, det var det jeg skjønte. Hun freaker ut allerede, og jeg har ikke engang åpna munnen.

– Har det skjedd noe? Hvorfor ser dere så alvorlige ut? Hvorfor har dere laga biff? Jeg tok jo opp fiskekaker fra fryseren i morges.

Det prikker i fingrene og tærne. Hele kroppen er i ferd med å dovne vekk. Jeg ser på pappa. Hjelp meg, tenker jeg. Hjelp meg, vær så snill.

Pappa bare smiler. Smiler og smiler. Smiler helt til mamma får fargen tilbake i kinnene. Han smiler helt til det begynner å rykke i munnvikene til mamma. Helt til hun også smiler usikkert mot oss.

– Men slutt, da! Hva er det?

Mamma ser på meg, og jeg ser vekk.

– Herregud! Ikke si at jeg skal bli bestemor? Jeg har jo sagt at du må være forsiktig!

Visst har hun det. Helt siden jeg var elleve år, har jeg vært pinlig klar over det.

– Si noe da! Jens?

– Det går bra, sier pappa.

Jeg lukker øynene og tenker på hvor glad jeg er for at det ikke er det jeg skal fortelle henne, at hun skal bli bestemor.

– Mamma. Jeg … Jeg …

Pappa ser på meg.

– Jeg er forelska i gutter.

Det høres ut som jeg har et seriøst problem. Hvor mange er det egentlig jeg prøver å si at jeg er forelska i? Ti? Tjue?

– I Niklas, hvisker jeg så lavt at jeg nesten ikke hører det selv.

Mamma er stille. Ikke lenge, men lenge nok til at hundretusener av mulige utfall raser gjennom hjernen min før hun åpner munnen, og sier:

– Jens.

Mamma er blank i øynene, men hun griner ikke. Tar meg bare i hendene.

– Har du det bra?

– Ja, sier jeg.

Mamma setter seg ved siden av meg og begynner å spise.

– Så godt, sier hun.

Hun sier ingenting om at maten ikke er ordentlig varm. Hun ser på glasset mitt med øl og sier ingenting, selv om hun alltid har sagt at jeg ikke under noen omstendigheter kommer til å få alkohol hjemme før jeg er atten.

Mamma putter mer mat i munnen.

– Det er ok å være trist av og til. Å innrømme det gjør ting mye lettere.

– Ikke snakk med mat i munnen, mamma.

– Du vet at du kan snakke med meg om alt.

– Mamma!

Jeg er ikke sulten. Likevel fortsetter jeg å spise, bare for å ha en unnskyldning for ikke å snakke.

– Jeg vet om en god psykolog. Hvis du trenger noen andre å snakke med, mener jeg. Noen som ikke er oss. Hvis man ikke har det bra, må man bare få hjelp i tide. Du vet at vi er glad i deg. Alltid! Uansett! Det er ikke noe å skamme seg over. Helt normalt. Ingenting å skamme seg over.

Mamma snakker som om hun har glemt at broren hennes er den største homsefjolla jeg vet om. Onkel Torstein er kul, han, men han kan være litt mye noen ganger. Litt for nervøs. Litt for stressa. Litt for festlig. Litt for jålete. Litt for homo. Og nå virker det som om mamma har glemt at han eksisterer.

– Mamma!

– Unnskyld.

Mamma holder kjeft i noen sekunder. Bare den raske pusten hennes høres.

– Liss! sier pappa.

– Jeg har faktisk snakka med onkel Torstein. Jeg tenkte å besøke dem. Jeg drar i morgen tidlig, sier jeg.

– Jens, er det ikke bedre å være hjemme? I alle fall til ting har …

Til hva da? Til hun har vent seg til tanken? Til hun har slutta å bekymre seg?

– Liss, sier pappa. – La ham reise.

– Du ringer med en gang du kommer fram! Greit?

– Greit.

Mamma prøver å få meg til å snakke resten av kvelden, men jeg vil ikke. Setter meg bare med en bok og later som om jeg er veldig opptatt.

Mamma har tatt seg fri fra jobben. Hun har stekt pannekaker og bacon, og nå går hun gjennom sekken min og sjekker at jeg ikke har glemt noe. Jeg har lyst til å be henne la være, men det ser ut som om det får henne til å føle seg bedre, så jeg lar henne holde på.

– Du kommer til å få det så fint, sier hun.

Jeg er ikke sikker på om det er meg eller seg selv hun prøver å overbevise.

– Vil du ikke ha litt mer mat?

Jeg rister på hodet. Er så fullstappa at det snart drypper lønnesirup fra krøllene.

Mamma bærer sekken ut på trappa, holder den opp for meg så det skal bli lettere å ta den på. Hjelper meg med motorsykkelhjelmen og kysser meg på nesetippen.

– Kjør forsiktig!

Jeg holder tommelen opp mot henne og sparker i gang lettsykkelen.

4

Jens

Da jeg var liten, syntes jeg de seksten milene til Finnsnes var uendelig lange. Men nå som jeg kjører selv, når bjørkeskog og elver og fjorder og furuskog og vann farer forbi, er det nesten som om jeg svever hele veien.

Jeg kjenner meg igjen idet jeg nærmer meg byen. Søppelforbrenninga som spyr ut røyk. Bilforhandlerne. Veien ned til kirkegården. Den gamle kiosken. Da jeg endelig kjører gjennom krysset i Finnfjordbotn, vet jeg at jeg nesten er framme.

Når var jeg her sist? Det må ha vært i begravelsen til bestefar. Sju år. Kan det virkelig være så lenge siden?

På Shell fyller jeg tanken og kjøper en sjokolade. Jeg lukker øynene og trekker pusten. Kan nærmest lukte alle sommerferiene og påskeferiene jeg har vært her. Jeg har prøvd å forklare det for Niklas. Han skjønner det ikke. Har vært her én gang, på fotballturnering da han var sju. Han hater alt ved stedet, fra fotballen til den teite dialekten. Saklig.

Jeg bestemmer meg for å gå en tur gjennom byen for å se om den har forandra seg.

Der busstasjonen lå, ligger det nå en diger grå murkloss med Kiwi, Biltema og Europris. Den store klossen ligger der rett over gata fra Finnsnesvannet. Ute på vannet flyter de to miniatyrøyene som jeg husker så godt. Ett hus på hver øy, og en bitte liten bro imellom. Over dem kretser ternene mens de skriker og småkrangler. Ved vannet er det kommet en stor lekeplass, og nedenfor rådhuset er det bygget en scene i vannkanten.

Det var ikke så verst å tilbringe somrene her. Kinasjakk og Ludo og bestemors vafler hver dag, servert gjennom kjøkkenvinduet og inntatt ved verandabordet. Barbeint i gresset og anklene fulle av myggstikk.

På tide å komme seg videre, tenker jeg og begynner å gå tilbake mot Shell. Jeg går forbi Statoil og Esso, og tenker at lille Finnsnes må bruke noe inni granskauen mye drivstoff.

Jeg sparker sykkelen i gang og tror nesten ikke mine egne øyne da jeg ser at det har poppa opp en Burger King. På vei gjennom rundkjøringa ser jeg Hurtigruta komme glidende inn mot byen. Den fløyter høyt og får en tjeld som rusler i veikanten, til å lette.

Det er litt rart at det ikke er bestemor og bestefar, men onkel Torstein og onkel Phil som bor i det rødmalte huset nå. Utenfra ser alt ut som før. Soluret på plenen står kanskje litt mer på skeiva. Døra inn til kjellerboden er full av hull etter utallige sommersesonger med dartturnering. Steinbordet rett nedenfor strekkmetalltrappa står der det alltid har stått. Blomstene i bedene er like velstelte som da bestemor stelte dem. Jeg går en runde rundt huset. Har ikke lyst til å gå inn. Er redd for at alt skal ha forandra seg. Har ikke lyst å se huset som jeg kjenner så godt, fylt av fremmede møbler og nymotens kunst på veggene.

Fontenen på plenen mellom bringebærbuskene og jordbærlandet har sprukket i bunnen, men da jeg går bort til veggen og vrir om nøkkelen, begynner vannet å renne ut fra engelen midt i fontenen. Engelen gråter. Skulle ønske det var så lett for meg også. Bare en nøkkel som man kunne vri den ene eller den andre veien, for å slå av og på tristheten.

Verandadøra står på vidt gap og suger meg inn i en peisestueformet tidskapsel. Den utstoppa reven like innenfor døra stirrer på meg med glassøyne. Eller rett gjennom meg. Den hjemmelaga sofaen som er skrudd fast i den ene langveggen, er fortsatt her. På bordet står treskåla, full av epler. Dagligstua er også den samme. Det gamle, tunge trebordet, skatollet, oljefyren og orgelet. Det er nesten så jeg venter å se bestemor komme inn da døra fra gangen plutselig går opp. Bestemor med knelangt skjørt, rød bluse og sandaler.

Onkel Torstein slår hendene sammen. Han har på seg en lilla paljettjakke.

– Så stor du har blitt! Herlighet!

Han holder hånda opp i en high five. Jeg treffer med et smell så det svir i håndflata.

– Ser du noe kjent med jakka? sier han og snurrer rundt på gulvet.

Det er det mest glorete jeg noen gang har sett.

– Har den vært bestemor sin?

– Mamma sin? Herrefred, Jens! Mamma var da aldri så fin i tøyet. – Dette, sier han og slår ut med armene, – er jakka til Hanne Krogh. Den har vært med på å vinne Melodi Grand Prix i 1985. Tenk på det, du!

Onkel Torstein ser på meg. Jeg sier ingenting. Vet ikke hva jeg skal si.

– Bobbysocks? Har du ikke hørt om dem?

Jeg rister på hodet.

– Jens!

Onkel Torstein går bort til platespilleren som står i skjenken, og legger på en plate. Det knitrer og spraker før de første tonene kommer. Fra en radio strømmer gamle melodier, og jeg våkner opp og spør meg hva som skjer … Jeg har hørt den før. En eller annen gang. Onkel Torstein vil ha meg til å synge med, men jeg kan ikke teksten. Ikke har jeg lyst heller. Det blir ikke bedre av at onkel Phil kommer inn i stua med en likedan jakke og begynner å danse swing med onkel Torstein. La det swinge, la det rock’n roll. La det swinge til du mister all kontroll.

– Bettan sin, sier onkel Torstein og peker på onkel Phil. – Hele feriepengebudsjettet røyk på de der. Var ikke billig, for å si det sånn. Men verdt hver krone!

Jeg setter meg i sofaen i frykt for at noen skal gripe hånda mi og få meg til å danse. Jeg danser ikke. Aldri.

Dette må være verdens verste idé. Jeg hadde valgt mammas bekymra blikk istedenfor swing midt i stua hvilken dag som helst.

Da sangen er ferdig, stopper onkel Torstein plata.

– Husk å ringe Liss. Hun ba meg passe på at du ringte når du var framme.

– Jeg skal ringe snart, sier jeg.

– Det er så fint at du har kommet! Herregud! Du har blitt så stor, sier onkel Torstein og bokser meg lekent i magen.

– Au!

– Se her, sier han og viser meg en video på mobilen. – Fra finalen i Melodi Grand Prix. Se på det skjørtet, er ikke det fantastisk? Hanne Krogh altså, det er en bra dame! Jeg tenkte å sy meg et par slengbukser, med brede svarte og hvite striper, sånn som skjørtet. Blir ikke det kult?

– Veldig, sier jeg.

– Vil du ha litt mat?

– Okey, sier jeg og hjelper onkel med å dekke bordet. Jeg finner fram glassene med jordbærmønster. I skapet ved siden av kjøleskapet finner jeg bringebærsafta der den alltid har pleid å stå. Jeg blander en mugge saft, litt sterk, akkurat sånn som jeg liker den. Den bobler litt da jeg blander den ut, nesten som kullsyre.

– Hvor fant du den safta? spør onkel.

Jeg peker på skapet.

– Jeg ville ikke drukket den, hvis jeg var deg.

– Hvorfor ikke?

– Phil! Har du kjøpt saft? roper onkel Torstein inn i stua.

– Saft? Nei, hvordan det?

Onkel Torstein ser på meg, og jeg snur på flaska. Safta gikk ut på dato for fem år siden.

– Æsj, sier jeg og tømmer den i vasken.

– Må være mamma eller pappa som har kjøpt den, sier onkel Torstein.

Jeg dekker på med kopper og setter meg. Onkel plasserer et fat med ferdigsmurte rundstykker på bordet. Jeg tar et med ost og tomat.

– Vil du ha kaffe? spør onkel Phil.

– Han drikker vel ikke kaffe! sier onkel Torstein.

– Ja, takk, sier jeg.

– Men, sier onkel Torstein og ser på meg. – Du er jo så liten.

Jeg ler. Liten? Jeg er et hode høyere enn ham, og veier sikkert dobbelt så mye.

– Bare le, du. Det er faktisk ikke så lenge siden du var et lite knøtt, bare så du vet det, sier onkel Torstein. – Så hvem er han?

Jeg putter en stor bit i munnen.

Onkel Torstein fortsetter å se på meg. Venter til jeg har tygget ferdig. Venter på at jeg skal si noe.

Jeg trekker på skuldrene. Vet ikke hva jeg skal si. Har ikke lyst til å snakke om Niklas.

– Har du et bilde? sier onkel Torstein.

– Nei.

– Hvor gammel er han? Vet han at du er interessert? Hvordan møtte du ham? Hvordan er han?

– Det er Niklas. Han har blitt sammen med Gunn, så det er ikke mer å snakke om.

Jeg vil bare glemme hele greia. Kjenner allerede at det er lettere nå som jeg har kommet meg vekk. Jeg har visst lenge at det aldri kom til å bli Niklas og meg. Jeg er glad for at han har Gunn. Hang-upen på Niklas er en gammel vane som jeg trenger å bryte.

– Huff da, sier onkel.

Det ser ut som om han angrer på at han spurte. Inne i peisestua begynner gjøken i gjøkuret å synge.

– Jeg går opp med tingene mine, sier jeg og reiser meg.

Onkel Phil kommer også opp. Han rydder plass til klærne mine i det ene klesskapet.

– Hvordan var turen?

– Fin, sier jeg og flytter den siste blomstrete blusen til bestemor ut fra skapet.

Etterpå ringer jeg mamma, så hun ikke skal tro at jeg ligger halvdau i en grøft et sted. Hun spør hvordan det går med onklene mine. Hvordan det går med meg. Jeg skjønner ikke hvorfor jeg gidder å svare. Jeg kan si at det går fint. Jeg kan si det tusen ganger, og hun tror meg likevel ikke.

Da jeg kommer ned i stua, sitter onkel Torstein foran det gamle orgelet og spiller og synger.

– Amalie K. var gnistrende slem, og fikk elskere til å se rødt. Hun var en fargesprakende, ekte bohem fra timen hun ble født. Ja, kanskje hun kom til jorden for tidlig. De var’ke klar for en dame som var så stilig.

– Nå får det holde, sier onkel Phil etter en stund. – Du kommer til å skremme ham vekk, Torstein.

– For noe tull! sier onkel Torstein, men han reiser seg heldigvis fra orgelkrakken og begynner å rote i skapet under skatollet. – Jens, hadde ikke vi en liten sjakkturnering gående? Ble vi ferdig med den noen gang?

Det var onkel Torstein som lærte meg å spille sjakk, og jeg er ganske sikker på at det aldri var noen sjakkturnering. Onkel lot meg nemlig aldri vinne. Ikke en eneste gang. Det er sånn du blir flink, sa han alltid. Én eneste gang klarte jeg å slå ham. En eksplosjon av glede og stolthet.

Jeg rydder av spisebordet, og onkel setter opp brettet. Det er lenge siden jeg og onkel Torstein spilte sammen sist, men Niklas og jeg spiller rett som det er.

– Sånn! sier onkel Torstein da han slår ut den første bonden min.

– Ha! sier onkel da han slår ut springeren min.

– Men Jens, da, sier han da han slår ut tårnet og løperen min.

Men faen da!

Endelig gjør onkel en feil, og jeg får knerta dronninga hans.

– Sånn skal det gjøres, sier onkel.

Etter et par trekk innser jeg at han har ofra den med vilje for å kunne sette meg sjakk matt.

Onkel ler.

– Det er bare å øve mer, det, gutten min.

– Neste sommer, sier jeg.

– Neste sommer, sier onkel, og jeg kommer på at vi slutta forrige match med akkurat de samme ordene.

– Hvem vil ha vin? spør onkel Phil.

Jeg svarer ikke. Vet ikke om han bare mener onkel Torstein, eller om han mener oss begge.

– Ute eller inne? spør onkel Torstein.

– Ute! Det er jo så herlig varmt.

Onkel Phil bærer glassene ut, og jeg dilter etter onkel Torstein, som trenger hjelp med et eller annet.

– Vi må ha noe å sitte på, så vi ikke får grønske i rumpa, sier han og åpner kottdøra.

– Hvor er de gamle blomstrete mattene vi pleide å sitte på? spør jeg.

– Dem har jeg kasta for lenge siden. Var fulle av hull, sier onkel Torstein og trekker fram to sammenrullede tepper.

Plutselig slipper han dem og klemmer meg. Klemmer meg hardt og lenge. Jeg skjønner ikke hva det er som går av ham. Vet ikke hvor jeg skal gjøre av armene mine, blir stående stiv som en pinne helt til han slipper meg.

– Jeg er så glad for at du kom hit. Det kommer til å bli så bra! Alt kommer til å gå bra!

Vi bærer med oss hvert vårt teppe og ruller dem ut på plenen under parasollen som onkel Phil har satt opp.

– Ekte persiske tepper. Torstein hadde dem med hjem fra Asia. Håndknyttet, sier onkel Phil.

Han lener seg over meg for å gi onkel Torstein et raskt kyss før han åpner flaska med et smell.

Det ryker av kullsyre og kulde. Lykkebobler står det på flaska. Jeg lurer på hvor mye jeg må drikke for å bli lykkelig.

Jeg får et glass, jeg også. Det legger seg dogg på utsiden av glasset, og jeg lager mønster med pekefingeren før jeg smaker forsiktig.

Onkel Torstein tar en stor slurk og sukker lykkelig. Han har åpna de to øverste knappene i den korterma skjorta. Underarmene hans er fulle av arr fra den tiden han ikke var spesielt lykkelig.

– Så nå har du kommet hit for å lære deg å bli homo, sier han og fniser. – Det blir vel gøy!

Jeg skulle ha reist et annet sted. Tatt med meg teltet og satt meg på sykkelen. Kjørt gjennom Europa og stoppa et sted der ingen visste hvem jeg var.

Jeg reiser meg for å komme vekk, går bort til vannsprederen ved steinbedet og lar den vanne meg mens den går fram og tilbake over plenen. Fram og tilbake over meg, helt til T-skjorta og shortsen er gjennomvåte og klistrer seg fast til kroppen min. Helt til noen skrur av vannet. Helt til onkel Torstein kommer bort og legger armen rundt meg så han blir våt han også.

– Unnskyld, sier han. – Du må jo innrømme at det er litt gøy, da.

– Veldig.

– Kom nå.

Jeg setter meg i gresset ved siden av dem og venter på at klærne mine skal tørke i sola.

Om kvelden sitter vi i peisestua og ser på den gamle kasse-tv-en. Et eller annet program hvor det er om å gjøre å gjette hvilken sang som blir spilt. Onkel Torstein og onkel Phil fører sine egne poeng på baksiden av en yatzyblokk.

– Bli med, da, sier onkel Torstein og holder hånda ut mot meg idet han reiser seg, klar til å synge. Han trenger ikke mer enn en akkord eller to før han er oppe av stolen og griper etter den halve agurken som ligger på bordet mellom dem. Jeg lurer på om de skjønner hvordan det egentlig ser ut når de synger inn i agurken.

Selv om verandadøra står på vidt gap, er det noe med synginga deres, noe med den jævla agurken som gjør meg varm i kinnene. Som får svetten til å renne under armene. Jeg tar med meg en fruktkniv og et eple ut på verandaen.

Etter en stund følger onkel Phil etter. Han stiller seg ved siden av meg og legger hendene på det flisete gelendret.

– Vi skulle ha hogd noen trær. Ser jo ingenting. Kanskje vi skal ha det som et lite prosjekt mens du er her, du og jeg, sier han og legger hånda på skuldra mi.

Jeg nikker. Hogge trær er noe jeg ser for meg at jeg kan like.

– Kveldsmat, sier onkel Torstein og holder fram et brett med brødskiver gjennom det åpne kjøkkenvinduet. Så kommer tallerkener og kopper og te. Jeg tar imot, og dekker bordet. Hvis jeg lukker øynene, kan jeg nesten høre nynninga til bestemor der innefra.

– Liker du ikke agurk? spør onkel Torstein da han ser at jeg plukker av agurkskivene og legger dem på fatet.

For å slå ut den gamle sovesofaen må vi dra hele sofaen framover sånn at ryggen på sofaen blir til én del av madrassen og sittedelen til den andre. Senga er skeiv, og onkel Phil finner noen bøker i bokhylla som vi kan stikke under sengebeina. Frøken Detektiv og Hardy-guttene, bøker som mamma og onkel leste da de var unge.

Senga knirker. Det er håpløst å sove. Jeg har kasta dyna på gulvet og henta et laken i skapet. Kanskje Niklas også ligger sånn, akkurat nå. Jeg lurer på om han tenker på meg. Eller om han er for opptatt med Gunn. Kommer jeg noen gang til å ha noen i armkroken? Noen som kysser meg god natt?

Jeg våkner av at onkel Torstein står over senga mi og slår på en kubjelle.

– Hold opp, sier jeg.

– Frokost, sier onkel.

Bestemor pleide å gjøre akkurat det samme da jeg var liten, men det var mer stas da jeg var åtte.

– Visste du at mamma arva denne bjella av moren sin?

– Ja.

– Mamma pleide å stå på trappa og slå på den når middagen var ferdig, sånn at Liss og jeg skulle komme inn.

Jeg tror aldri noen har ringt med den bjella uten å fortelle den historien.

– Kom nå! Frokosten er ferdig.

Onkel Torstein lurer på om noen vil ha te. Onkel Phil ser på meg og rister diskret på hodet. Jeg takker nei, og skjønner at det var smart da onkel Torstein skjenker opp til seg selv.

– Hva er det der? sier jeg og rynker på nesa.

Teen lukter gamle sko og mugg.

– Det er grønn te fra Nepal. Den hjelper mot hodepine, urolig mage, muskelsmerter og dårlig ånde.

– Dårlig ånde? sier onkel Phil. – Du kan bare glemme å kysse meg etter å ha drukket det der.

– Er du sikker på at du ikke vil ha litt te, Jens?

– Helt sikker.

– Du husker den paraden jeg snakka om på telefonen?

– Mm, mumler jeg og gruer meg for hva som kommer.

– Vi skal ha et nytt møte i dag. Du kan være med hvis du vil. Det kommer til å bli tidenes snakkis. Gay Pride. Finnsnes’ første. Det blir så bra.

– Dere er gale! sier jeg og mener det.

– Gale?

– Det kommer ikke til å komme noen. Jeg lover! Herregud, hvor mange bor det på Finnsnes?

Jeg finner fram mobilen og googler.

– Cirka seks tusen. Og hvor mange av dem er homo? Én av tjue? Det blir tre hundre, det. Så kan du sikkert trekke fra alle som er for unge, og alle som er for gamle, og alle som er for feige. Da står du igjen med … dere to?

– Jens! Ikke vær så negativ, da. Vi hadde flott oppmøte i går.

– Jaha, hvor mange var dere?

– Fire.

– Med eller uten dere to?

– Med.

Jeg sier ikke mer, gidder ikke å gni det inn. De kommer tidsnok til å oppdage at dette er tidenes dårligste idé.

– Jeg blir med på én ting, sier jeg og putter resten av brødskiva i munnen.

– Hva da?

– Dart.

Onkel Phil sørger for at døra til uteboden får enda flere hull. Av fem piler er det kanskje én av dem som treffer blinken.

Onkel Torstein og jeg holder det gående lenge etter at vi har gått lei, bare fordi det er moro å se på onkel Phil. Vi gir oss ikke før han truer med å kaste pilene etter oss.

– Dere er fæle, begge to! sier onkel Phil.

– Ikke vær så barnslig, sier onkel Torstein.

– Barnslig, jeg? sier onkel Phil.

– Dere kan stå her og godte dere. Jeg setter meg i solveggen og drikker bobler. Dere kan komme etter når dere har blitt voksne.

Vi rydder vekk dartspillet og finner onkel Phil tastende på mobilen.

– Nå er det seks som kommer, sier han.

Han ser på oss og smiler.

– Med eller uten dere to?

– Uten.

– Få se! sier onkel Torstein og tar mobilen fra onkel Phil. – Du må bli med, du også, Jens!

– Nei.

– Men møtet er jo her. Hva skal du gjøre mens vi har møte? Du kan jo like gjerne være med.

– Jeg finner vel på noe.

Før det ringer på, trekker jeg meg tilbake på loftet og finner esken med gamle Donald-blader. Jeg blir på rommet mens stemmene surrer der nede. Stemmer og latter. Masse latter. Jeg skjønner ikke hva som er så gøy, men har ingen planer om å gå ned for å finne det ut. Jeg blir på rommet mitt helt til onkel Torstein kommer opp.

– Du kan komme ned nå. Det er helt trygt. Alle homsene og lesbene har dratt.

– Virkelig? sier jeg og ser på ham.

– Kom nå. Kom og spis kveldsmat med oss.

Kveldsmaten består av rare oster, kjeks og rødvin. Det eneste jeg klarer å få ned, er vinen. Bare lukta av osten gjør meg kvalm.

– Du må spise litt, sier onkel Phil.

Jeg går på kjøkkenet og smører meg en skive med Nugatti.

– Herrefred! Jens, du har så mye å lære. Brødskive med Nugatti og rødvin. Virkelig?

– Virkelig, sier jeg og syns ikke det er så ille som han skal ha det til.

Lakenet klistrer seg til kroppen, og jeg lurer på om onklene mine svetter like mye. På den andre siden av veggen kan jeg høre senga deres knirke. Ikke dunk, dunk «jeg er så jævla kåt på deg»-knirking. Takk gud! Bare vanlig «jeg ligger ikke så godt og snur meg i søvne»-knirking. Jeg hadde ikke blitt overraska om det viste seg at det egentlig ikke fantes noen vegg, bare to lag med tapet. Er det her jeg skal bli kjent med meg selv? I et papirhus der alle kan se og høre meg? Jeg må ut.

Alle trinna i trappa knirker. Hele huset knirker. Hengslene i ytterdøra jamrer. Det er tungt å trille motorsykkelen opp bakketoppen, men jeg tør ikke starte motoren før jeg er et godt stykke unna huset. Hvis onkel Torstein våkner og finner senga mi tom, er mamma på vei før jeg rekker å kjøpe en pølse på Esso.

5

Jens

Fader så sakte folk kjører her. Rånerne har tatt over sommernatta. Foran meg ligger en gammel Volvo stasjonsvogn. Den kjører i fem kilometer i timen. Sotete ruter. Nedrulla vinduer. Dunkdunkmusikk så hele bilen rister. Lydanlegget i bagasjerommet er så svært at bakparten på bilen henger faretruende nær asfalten. Blodet pumpes raskt rundt i kroppen min. Jo saktere ting beveger seg, desto høyere blir trykket. Jeg legger sykkelen over på siden. Kjører sikksakk mellom bilene. Vrir litt ekstra på gassen, bare for å vise dem hvor patetisk sakte de kjører.

Inne på Esso snurrer en ensom pølse på grillen. Baconet ser tørt ut. Lukta av pølse og svette fyller hele butikken. Gutten bak disken er søt, men han er ikke Niklas. Jeg unngår å møte blikket hans. Prøver å gjøre meg usynlig, så han ikke skal se meg. Se at jeg er litt for tykk, med litt for mange fregner. Litt for langt hår. Litt for homo. Helt håpløs.

Jeg tar pølsa, isen og vekslepengene og er ganske sikker på at fyren i kassa, som nå er opptatt med å dytte potetsalat ned i et pølsebrød, allerede har glemt at jeg eksisterer. Likevel er det noe med den dirrende, hete sommerlufta utenfor stasjonen. Som om det ligger en forventning der. Ingen vet hvem jeg er her.

Onkel Torstein dro til Asia for å finne seg selv. Jeg tror det hjalp litt. Hva har jeg gjort for få hjertet til å banke litt saktere? Dratt til Finnsnes? Snakk om å ta den helt ut! Ikke rart mamma er fra seg av bekymring. Jeg har reist seksten mil. Seksten! For hva? For å finne meg selv, eller for å gjemme meg?

Jeg slurper i meg isen mens jeg går for å se hva som skjer. Det er et tivoli som kommer.

Midnattssola blender meg, og jeg tar på meg solbrillene før jeg setter meg på asfalten og ser på mens de rigger. Det er som en maurtue. Masse folk, og det ser ut som om alle vet hva de skal gjøre. Det er en automatikk i det som er behagelig å se på. Som i et trylleshow bretter de ut trailerne til store karuseller. Hester, helikopter, en lang drage. Kioskvognene slår opp gluggene. Svære dieselaggregat brummer idet de starter. Loddbodene fylles opp av hatter, bamser, digre sjokolader og plastikkræl. Hele byen har gått og lagt seg, og jeg er den eneste som får med meg forestillinga.

Noe skygger for sola, og da jeg ser opp, står det en diger fyr foran meg.

– Hva glor du på?

Hjernen og munnen har inngått en allianse. Jeg aner ikke hva de driver med da jeg plutselig babler i vei.

– Jeg er så glad i tivoli. Og fikk ikke sove, så sitter jeg her, da. Det er nesten magisk, syns du ikke? Et tivoli gjør noe med hele stemninga i en by.

Han rister på hodet. Snakker gebrokkent. Kommer sikkert fra et østblokkland, men har turnert lenge nok i Norden til å forstå hva jeg sier. I alle fall når jeg spør om de har ledig jobb.

– Har du jobba på tivoli før, da? spør han.

– To somre, da jeg bodde i Oslo, juger jeg.

– Hvilket tivoli, da.

– På Tusenfryd, sier jeg.

Han nikker.

– Du er heldig. Vi trenger folk. Annie er dårlig, sier han og mimer en kul på magen med begge armene.

Han smiler så tilfreds at det ikke skulle forundre meg om det er hans unge som svømmer rundt i magen på Annie. Så holder han fram hånda og sier at han heter Hektor.

Jeg gir ham telefonnummeret mitt og får beskjed om å møte der klokka fire dagen etter. Min første jobb. Fortsetter jeg å juge på dette viset, har jeg sikkert fått meg dame også før jeg reiser herfra. Gatene er stille nå. Til og med måkene har slutta å skrike. På benken ved lekeplassen sitter et par og kliner.

Edor

Beate er myk og varm under meg. Jeg vrenger av meg T-skjorta, som er klam av svette. Beate stryker meg over brystkassa. Kysser meg på halsen. Suger meg på øreflippene. Hun legger hånda rundt kuken min. Jeg flytter den vekk. Dytter henne bakover i senga. Vil ha henne så mye at det gjør vondt i hele kroppen. Jeg kysser henne på magen. På puppene. Lar tunga leke litt med brystvortene. Med navlen. Jeg hører at hun liker det. Kjenner det også. Hun er på en måte stram og slapp i hele kroppen samtidig. Hun flytter lårene fra hverandre, åpner opp. Jeg vet hva hun vil, men er bare en liten tur der nede med tunga før jeg beveger meg oppover igjen. Sånn holder jeg på, opp og ned, helt til hun tar tak i hodet mitt med begge hendene og presser det mot skrittet. Hun er våt. Skjelver. Holder så hardt fast i håret mitt at det nesten gjør vondt. Pusten hennes går fortere. Et lite klynk, og jeg vet at det er like før.

Jeg drar tunga til meg og legger meg over henne. De svette puppene hennes mot overkroppen min. Jeg klyper henne lett i den ene brystvorta samtidig som jeg presser meg mot henne. Hun har samla beina under meg. Lukka igjen. Jeg prøver å skille dem med kneet. Presser imot, men det går ikke. Beate dytter meg til side og ruller rundt på magen.

– Edor, du vet jo at jeg ikke vil det der. Ikke ennå.

Jeg vet jo det, men jeg skjønner ikke hvorfor den første gangen må være så jævla spesiell. Den første gangen er vel ikke noe særlig uansett, men jeg nøyer meg med å tenke det. Hun ble ikke så happy sist jeg sa det. Jeg innser at det ikke er en særlig romantisk ting å si, men det hjelper ikke å være romantisk heller. Middag, blomster og stearinlys, liksom. Jeg har prøvd det også. Hun går i lås hver gang.

Tid, sier Beate, hun trenger bare tid. Tid? Vi har vært sammen i ett år, har kjent hverandre siden vi var seks. Kanskje hun ikke vil ha meg. Innvollene ruller rundt inni meg ved tanken. Det hjelper ikke at Beate sier at det er meg hun vil være sammen med nå.

Beate legger planer hele tiden. Vurderer det ene universitetet etter det andre. Og så spør hun alltid hvor jeg vil studere. Ikke vi, men jeg. Jeg vil bare dit hun skal. Jeg vil bare vite at hun sitter i den forbanna gyngestolen og løser kryssord ved siden av meg om femti år når håret mitt ikke lenger er halvlangt og brunt, men hvitt og tynt på toppen. Når øynene mine ikke lenger er mørkeblå, men blasse av grå stær. Er det så mye å forlange?

Beate sitter på puta mi med beina trukket opp under seg. Hun har tatt på seg sommerkjolen, men trusa ligger fortsatt på gulvet. Jeg tenker på lukta som kommer til å sette seg i putetrekket, og lurer på om hun gjør det med vilje, sånn at jeg skal tenke på henne før jeg sovner.

– Ta på deg trusa hvis du skal sitte der.

– Hva er det med deg? sier Beate.

– Ingenting, sier jeg, – men det er jo ikke så hygienisk, da. Og så skal sikkert Kiat bytte på senga snart, og ja, du vet.

Beate himler med øynene og reiser seg. Hun plukker opp trusa og krøller den sammen i hånda før hun åpner soveromsdøra.

– Hvor skal du?

– På do!

Jeg kaster et blikk på skateplakaten som jeg fikk av Cliff til bursdagen. En flipp i solnedgang. Noen ganger har jeg lyst til å drite i universitetet. Drite i hvor Beate har tenkt seg. Jeg skulle ønske at jeg kunne ta sekken på ryggen, skateboardet under armen og sette meg på et tog som jeg ikke visste hvor skulle. Det er så mange umuligheter med den fantasien at jeg nesten river ned plakaten. Jeg setter meg ved skrivebordet og pakker meg en pris.

Med et skrujern skjærer jeg navnet mitt inn i skrivebordet før jeg sender en SMS til Cliff og spør om han vil skate inne i sentrum. Jeg må vekk. Klarer ikke å være inne lenger. Klarer ikke å ha vegger på alle kanter.

For å ha noe å gjøre begynner jeg å skru fra hverandre de tre ødelagte bretta som ligger slengt på gulvet. Hvis jeg tar alle de brukbare delene og setter dem sammen, får jeg et helt ok reservebrett.

Mobilen piper. Cliff er ikke klar før om et par timer.

– Hvem er det du melder med? Celia? spør Beate.

Hun står i døra med hendene i kryss over brystet.

– Cliff.

– Unnskyld, sier hun og kommer mot meg. Hun legger armene rundt meg. – Det var ikke meningen å være sur.

Hun kysser meg i nakken. Drar hendene gjennom håret mitt. Masserer skuldrene mine litt før hun setter seg på fanget mitt og lener panna si mot mi. Dytter kjærlig borti nesa mi med nesa si.

– Er du sikker på at du ikke vil snakke om det?

Faen. Jeg trodde hun hadde glemt det. Et sinne jeg ikke helt forstår, bobler fram nederst i magen.

– Hvor mange ganger har jeg sagt det? Jeg vil ikke snakke om det. Ikke nå, og ikke en annen gang. Jeg vil aldri snakke om det. Er det så jævla vanskelig å forstå?

– Ok, sier Beate og blir blank i øynene. – Unnskyld.

Jeg trenger luft, og rommet mitt kjennes altfor lite. Sinnet brer seg rundt i kroppen som arsenikk. Hvorfor må hun sitte så nær? Hvorfor må hun være så spak? Hvorfor sier hun unnskyld for alt? Faen. Jeg prøver å dytte henne unna, forsiktig. Redd for at hun skal si flere idiotiske ting. Jeg ser for meg hvordan jeg uten å tenke meg om, uten egentlig å ville det, lener hodet bakover og smeller panna i nesa på Beate sånn at det knaser i brusk. Faen. Jeg ville aldri gjort det – så klart, men tanken på at jeg kunne, skremmer meg. Hadde hun visst hvilke tanker jeg hadde, ville hun nok aldri vært sammen med meg. Hun burde finne seg noen andre. Noen bedre. Tanken på Beate sammen med noen andre får meg til å klemme hardt rundt skaftet på brevkniven som ligger på skrivepulten.

– Det er så Sherlock Holmes med brevkniv, sier hun.

Jeg vet at hun mener det godt, at hun syns den pretensiøse, tåpelige drittsekken med så logiske tankerekker at de blir helt uforståelige, er sexy. I dag blir alt hun sier feil, og jeg ser for meg brevkniven stikke ut av det ene øyeeplet hennes. Jeg vet ikke hvor den tanken kom fra. Jeg kunne aldri skada Beate.

Jeg legger armene forsiktig rundt henne og kysser henne mykt på panna. Hvis jeg hadde fortalt noen om tankene mine, ville jeg blitt sperra inne da? Ville det hjulpet om jeg hadde sagt at det egentlig ikke er et ønske om å skade noen? At jeg bare er redd for hvor enkelt det ville vært. Å stikke en kjøkkenkniv i hjertet på lillebroren min mens han skjærer opp paprika til fredagstacoen på kjøkkenet, for eksempel. Så levende i det ene øyeblikket, død i det neste.

Kjøkkenet lukter av hvitløk, chili, kjøtt og en haug med krydder jeg ikke kan navnet på, enda så mange ganger Kiat har prøvd å lære meg det. Fra radioen i vinduskarmen summer en nyhetssending om den sensasjonelle varmen her i nord.

– Så godt det lukter, sier Beate.

Hvorfor kan hun ikke bare holde kjeft?

– Jeg kan lære deg en gang, hvis du vil?

Kiat ser på Beate. Beate smiler og nikker. Kiat smiler så tannkjøttet vises. Hun ser ut som en hest når hun smiler sånn. Robin står på en stol ved siden av og hjelper til med å skjære grønnsaker. Store, skeive biter. Den lille kniven hans er skarp, og Kiat sier at han må være forsiktig. – Passe fingrene. Au, au! sier hun.

Hvorfor må hun alltid snakke babyspråk til ham? Han er tre år og allerede flinkere på kjøkkenet enn meg. Han snakker renere enn alle ungene i barnehagen. Han trenger faen ikke babyspråk.

– Kommer du? sier jeg og holder hånda ut mot Beate.

Hun tar den, men det ser egentlig ut som om hun har mer lyst til å lage mat sammen med Kiat. Jeg trekker henne mot meg, ikke veldig hardt.

– Au, det gjør vondt, sier Beate, og jeg løsner litt på grepet rundt hånda hennes.

– Det er kveldsmat om en halvtime, Edor, sier Kiat.

– Vi skal til Finnsnes.

– Rolf kommer hjem snart. Vi skal spise sammen i dag.

– Du er ikke moren min, sier jeg og trekker Beate etter meg ut i gangen.

– Edor Andreas, sier Kiat.

Hun kan bruke hele navnet mitt så mye hun bare vil. Hun kommer aldri til å kunne bestemme over meg. Spesielt ikke i dag. Og hun vet det. Det er derfor hun bare blir stående i gangdøra og se på meg mens jeg tar på meg skoene. Beate smetter på seg tøyskoene og følger etter meg ut ytterdøra.

– Unnskyld, sier hun inn i gangen før hun lukker døra etter seg.

– Ikke si unnskyld til henne, sier jeg. – Du har ingenting å unnskylde. Jeg kysser henne på munnen.

– Unnskyld, sier Beate og ser i bakken.

6

Edor

Beate og jeg går inn i naustet. En vifte av lys kommer fra det lille vinduet oppe ved mønet.

Beate setter seg på huska som pappa festa i taket da jeg var liten. Jeg gir henne fart mens jeg ser på båten som ingen har satt på vannet ennå.

– Vi tar båten, sier jeg. – Etterpå, når Cliff kommer.

– Ok, sier Beate.

Hun skjønner at i dag ikke er dagen å krangle. Spør ikke om jeg har spurt om lov. Bare det å komme ut av huset får oss til å glemme den trykkende stemninga fra i sted. Som om veggen som vokste opp mellom oss, veggen vi sto og stanga i fra hver vår side, er borte. Jeg gir henne mer fart, og hun ler.

Jeg klatrer oppover veggen på de tjukke bjelkene. Aker meg ut på tverrbjelken der hvor huska er festa, og ser ned på Beate som husker fram og tilbake under meg.

Jeg lener meg bakover. Lar meg falle og henger etter knærne i bjelken.

– Pass på så du ikke ramler ned, sier Beate og ser opp på meg.

– Jeg faller aldri, sier jeg og holder meg fast i tauet, ser ned på Beate og slipper taket med beina, så snurrer jeg en halv gang rundt og sklir ned så jeg havner i fanget hennes.

– Lille ape, sier hun, og jeg hopper av, bokser litt på en gammel blåse som henger på en krok.

Cliff åpner døra til naustet og slipper kveldssola inn. Håret til Beate skinner, støvskyen rundt henne ser nesten ut som en glorie, kjolen flagrer. Hun ler og sparker av seg skoene.

– Skjer’a? sier Cliff.

– Så sen du er!

– Pappa måtte jobbe. Jeg skjønner ikke vitsen med å sitte barnevakt for unger som sover. De passer seg vel fint selv.

– Enn hvis de våkner? sier Beate.

– Mamma kom hjem til slutt. FREEDOM, sier Cliff og strekker hendene i været.

– Vi tar båten til byen, sier jeg.

– Er ikke det litt sent? Får du lov til det, da?

Jeg trekker på skuldrene.

– Snus? spør Cliff og holder boksen fram mot meg.

Jeg dytter en diger pris under leppa og gir Beate et siste puff på huska.

Vi slenger brettene oppi båten. Beate åpner begge naustdørene, og vi får båten ut i støa. Det har samla seg tang der, og det er glatt og vanskelig å finne fotfeste. Jeg kaster vekk noen tangklaser, uten at det hjelper så mye.

Ute på havet har Fiske-Kristian stoppa sjarken. Skrikende måker kretser over båten. Stuper etter fiskesloet som han kaster overbord. Når en av dem får tak i en tarm eller magesekk, flyr den fort vekk. Noen følger etter, prøver å stjele maten. Resten holder stand, venter på neste forsyning.

– Hva skal han med all den fisken? sier Beate. – Kan han ikke bare kjøpe Findus som alle andre?

– Det er sikkert han som er hovedleverandøren deres, sier Cliff.

Jeg holder kjeft. Vet at vi har fryseren full av fisk fra Fiske-Kristian. Han selger. Tjener jævlig godt på det, har pappa sagt. Faren til Cliff er politi, så jeg regner med de ikke står på kundelista til Fiske-Kristian.

Beate plukker litt på ruren som gror på skroget. Jeg vet at vi burde vaske båten. Pappa har sagt at jeg skal få en tusenlapp for å gjøre det, men han kan ta den drittjobben selv. Det kommer til å ta timer, men pappa gidder heller ikke. Han vil helst selge skrapet, som han pleier å si. Det kan han bare glemme. Det er fra båtturene jeg har de beste minnene om mamma. Jeg elsker den gulna plasten. De brune, sprukne skinnputene. Den oransje kalesjen som er full av fuglebæsj. Motoren som av og til fusker. Jeg elsker hele jævla skraphaugen.

Beate står foran og drar i det grønne, tjukke tauet som får hendene til å lukte tjære. Cliff og jeg dytter bak.

– Satan, sier Cliff gjennom sammenpressede lepper mens han skyver så han blir rød i ansiktet.

Det er deilig å ta i så musklene svir. Hele kroppen er samla om samme prosjekt. Tankene kan ikke løpe av sted til steder de ikke skal være.

– En – to – tre dytt, en – to – tre dytt, sier jeg høyt.

Hele hodet fylles med en – to – tre dytt, og det er alt det er plass til.

– Fuck, sier jeg og vrenger av meg T-skjorta, slenger den oppi båten og tørker svette fra panna.

Jeg snur meg mot Beate og gliser. Hun vinker til meg og smiler. Jeg sender henne et kyss. Kan ikke slippe båten nå. Ikke når vi har den på gli. Da baugen endelig flyter, er størsteparten av jobben gjort. Vi tar i en siste gang, og så flyter hele båten.

– Gir du meg bensintanken så jeg kan koble den til? sier Beate og klatrer om bord.

Beate får bensintanken og nøklene. Cliff og jeg slenger shortsene i båten. Vi står igjen i fjæra i bare bokseren mens Beate kobler på tanken og knepper opp den oransje presenningen.

Cliff og jeg hopper fra stein til stein. Øver på triks uten brett. Balanse er nøkkelen til alt. Runde steiner. Flate steiner. Store steiner. Små steiner. Jeg må konse for å lande riktig. Står på tærne på ett bein. Lener meg framover. Kjenner hvordan tyngdepunktet skifter. Tar sats. Vrir meg. Lander på steinen bak meg.

Beate skyver ifra med årene, og da hun kommer langt nok ut, slipper hun ned motoren. Vannet bølger mykt mot båten. Skvulp. Skvulp. Skvulp. Beate stikker den ene åra ned i vannet igjen. Skyver ifra en siste gang. Retter opp, sånn at baugen peker utover. Så legger hun åra på plass i båten.

Jeg har lært henne alle knepa. Hvordan hun må pumpe på slangeblæra for å få bensin. Hvordan fjerntenninga med nøklene ikke funker ordentlig, og hvordan hun må åpne lokket på tredvehesteren og dra den i gang med det løse tauet som ligger under førersetet. Hun står bøyd over motoren, trekker hardt. Ingenting. Hun snurrer tauet fast igjen, trekker. Sola henger lavt på himmelen, stor og mørkerød, og farger henne svart. Jeg ser bare konturene. Likevel hadde jeg kjent henne igjen overalt.

– Sjåken, roper jeg. – Husk på sjåken!

Beate flytter seg fram til førersetet igjen. Jeg tar en tre seksti ned fra en stein. Lander på kanten av en flat skiferhelle. Blir stående på tærne og lete etter balansen.

– Du reiser vel ikke? spør Cliff, mens han står på ett bein på en stein.

– Hvor da?

– Bort. Etter videregående.

Jeg skjønner ikke hvorfor han bekymrer seg for det nå. Vi har jo fortsatt ett år igjen. Et hav av tid til å finne ut hva vi vil gjøre med livet vårt.

– Vi kan jo jobbe på Ferroen, begge to. Eller vi kan fortsette å jobbe på Burger King.

– Vil du virkelig det?

– Jeg vet ikke, sier Cliff. – Ting skjer. Plutselig kjenner vi ikke hverandre lenger.

– Faen, Cliff! Vi kommer jo alltid til å være venner. Du var det første mennesket jeg så da jeg ble født, bortsett fra mamma og pappa.

Cliff trekker på skuldrene.

Ute på havet gir motoren fra seg en liten lyd. Beate bøyer seg over den og snurrer tauet fast igjen. Hun blir stående framoverbøyd. Som om hun samler krefter. Så rykker hun til. Motoren hoster tre ganger og starter. Beate setter seg i førersetet og styrer båten rett mot sola.

– Hvis dere skal være med, må dere forte dere, roper hun inn mot land.

Vi vasser ut i støa. Unngår å tråkke på kråkebollene som ligger tett i tett i klaser. Da vi har vann opp til hofta, ser vi på hverandre. Sier ingenting. Legger oss bare framover i vannet og begynner å svømme.

Vannet rundt kroppen. Kaldt først. Ti tusen stikkende nåler. Det er som pusten blir presset ut av meg, men ganske snart slapper lungene av, som om det nålekalde vannet bedøver litt.

– Beate!

Hun gasser på, og bølgene slår mot oss. Jeg får vann i nesa. Stopper og spytter. Tørker vann fra øynene. Sånn står vi og trår vannet mens vi venter på at Beate skal ta en runde og komme tilbake for å plukke oss opp.

– Hei, gutter, sier hun da hun stopper båten rett ved oss.

Vi krabber om bord og henger boksershortsene til tørk på et tau.

– Edor Andreas og Cliff Andreas. Få på dere noen klær!

Cliff heter egentlig Cliff Andreas, men alle kaller ham bare Cliff. Akkurat som alle bare kaller meg Edor.

Navna våre er et resultat av litt for god og litt for dårlig fantasi på samme tid. Vi har vært nærmeste naboer fra før vi ble født. Den natta vi ble unnfanga, må det ha vært fullmåne eller noe annet som fikk hormonene til å løpe løpsk, så fedrene våre ikke klarte å holde pikken i egen truse. Og ni måneder etter, plassert på samme rom på helsesenteret, klarte de det kunststykket å kalle oss for Cliff Andreas og Edor Andreas. Hva to nyfødte skrukkejævler kan ha gjort for å fortjene det, er mer enn jeg kan fatte.

Vi blir stående kliss nakne i båten en liten stund. Lar vinden nuppe huden og føne oss tørre. Beate ser ikke på oss. Ser bare mot Senja. Ser og ser, som om hun speider etter noe. Vinden tar tak i sommerkjolen hennes. Løfter den. Lårene hennes er brune under den blomstrete kjolen. Jeg lurer på om hun tok på seg trusa. Selv om det er varmt, varmeste sommeren i manns minne, sommeren som knuser alle varmerekorder, knopper brystene hennes seg under det tynne kjolestoffet.

Jeg trekker på meg shortsen og stiller meg bak henne. Hun lener seg mot den bare overkroppen min, og jeg skrur på radioen. Radioen er det eneste som funker som det skal på den seksten fot lange plastbalja. Cliff legger seg på sofaen i baugen, under kalesjen. Jeg holder en hånd på rattet og den andre rundt Beate. Rumpa hennes mot lårene mine. Hun presser seg mot meg, og jeg blir hard. Beate kjenner det og trykker seg enda nærmere. Hun er så deilig.

– Faen, Beate, hvisker jeg og stryker henne over rumpa.

Jeg har lyst til å ta på henne, overalt, men Cliff ligger på sofaen med armene under hodet og ser på oss.

Jeg skrur opp volumet på radioen og synger:

– Well you only need the light when it’s burning low. Only miss the sun when it starts to snow. Only know you love her when you let her go.

– Hvis det hadde gått an, hadde jeg gifta meg med stemmen din, sier Cliff.

Jeg lager trutmunn mot ham.

– Bare hvis jeg hadde sluppet å ta resten av jævelskapen med på kjøpet, sier han og ler.

Beate strekker hånda bakover og stryker meg mellom lårene, dytter det tynne shortsstoffet oppover.

– Beate, hvisker jeg, men Beate rører seg ikke.

Cliff ser rett på oss. Ser bare den hånda som jeg holder over hånda til Beate på rattet. Ser ikke den andre hånda til Beate som hun har putta inni shortsen min. Ser ikke den andre hånda mi som prøver å finne ut om Beate har på seg truse eller ikke.

Et par niser viser seg foran båten, så forsvinner de igjen. Jeg tar armen til Beate og peker. Havet ligger speilblankt og oransje, og ikke lenge etter dukker den ene nisa opp, bare noen meter unna. Beate snur seg og kysser meg. Lenge. Så lenge at jeg må slakke av på farta.

Da vi nærmer oss brua, sikter jeg meg inn på en av brupilarene og gir full gass. Beate stivner. Da jeg ikke svinger til siden, griper hun etter rattet, men jeg er sterkere enn henne. Holder stø kurs.

– Edor!

Cliff setter seg opp framme i baugen.

– Edor, for helvete!

Jeg stenger dem ute. Vet at jeg har full kontroll, og likevel banker hjertet hardere og fortere. Det kjennes godt. Noen ganger føles det som om jeg sitter fast i en bolle sirup. Klissete, seigt, og umulig å slippe vekk fra. Når hjertet hamrer så jeg kjenner det i ørene og ut i lilletåa, kjenner jeg at jeg lever.

Cliff ler da jeg svinger unna i siste liten.

Da vi legger til kai inne i byen, er det knallblå håret til Celia det første jeg ser. Jeg vet ikke hvorfor hun alltid dukker opp der vi er, men jeg mistenker at Cliff har noe med saken å gjøre. Celia tar imot fortøyningstauet og fester båten med et slurvete halvstikk.

– Velkommen til byen, sier hun og holder hånda ut mot Cliff. Han hopper i land og kysser den som en ordentlig gentleman.

Hun gir ham et smask midt på munnen og snur seg mot meg.

– Kom igjen, kjekken.

Hun strekker hånda ut mot meg også, men jeg vet bedre enn å ta den.

– Edor, sier hun da jeg lander ved siden av henne.

– Celia.

– Hyggelig, sier Celia.

Hun strekker seg på tå mot meg og smiler så de skrå øynene hennes forsvinner. Jeg rekker akkurat å snu hodet så leppene hennes treffer meg på kinnet og ikke midt på kjeften.

Faen!

Jeg snur meg mot Beate. Prøver å late som ingenting. Beate møter ikke blikket mitt. Tar bare tak i ripa, reiser seg på setet og hopper, akkurat idet båten begynner å sige utover. Den jævla knuten til Celia glir opp, og Cliff får tak i tauet like før det faller i vannet. Beate lander på brygga med det ene beinet. Det andre smeller i kaia og blir hengende utenfor kanten.

Jeg tar tak i skuldra hennes og løfter henne opp. Jeg holder rundt henne. Borer nesa ned i halsgropa hennes, men hun er stiv som en istapp.

– Beate …

– Ikke.

– Ikke vær sånn, da, hvisker jeg.

– Jeg må gå nå.

– Beate …

– Elsker deg, sier jeg.

Jeg sier det høyt nok til at Celia og Cliff hører det. Jeg kunne ropt det så høyt at hele byen hører det, men det er ikke nok. Beate svarer ikke. Hun går. Smelter ikke selv om det er aldri så varmt. Blodet renner nedover leggen hennes. Jeg har lyst til å løpe etter henne. Bli med henne hjem og rense såret. Sette plaster på. Synge inn i øret hennes til hun blir myk og vil holde meg i hånda igjen. Jeg ser henne gå. Hun snur seg ikke. Jeg løper ikke etter henne.

– Hva i helvete er det som feiler deg! sier jeg til Celia.

– Feiler meg?

– Du kan jo ikke gå rundt og kysse folk hele tiden.

– Cliff har ikke noe imot det, har du vel?

Cliff gliser.

– Faen ta dere!

– Hun kunne fått et kyss, hun også, hadde hun ikke vært så sur.

Celia tar tauet fra Cliff og vil fortøye båten igjen. Jeg river det ut av hendene på henne. Ikke faen om jeg har tenkt å la båten flyte i land på Senja. Cliff henter brettene i båten, og så skater vi bortover alle tre.

Jeg gjør noen triks. Føler meg bedre av å stå på brettet som ruller over asfalten. Lar energien få utløp gjennom musklene og ikke gjennom tankene. Celia klarer ikke å holde følge. Jeg vet ikke hvorfor hun har skaffa seg det rosa skateboardet. Har aldri sett noen som har gått så halvhjerta inn for noe. Da Cliff og jeg setter opp farta, må hun hoppe av, ta brettet under armen og løpe etter.

Jeg skater enda fortere, bare på pur F, og føler meg bedre jo lenger unna Celia jeg kommer.

Cliff tar meg igjen og skrenser inn foran meg. Tvinger meg til å stoppe.

– Hva er det med deg i dag?

– Det er vel ikke min feil at Celia … er Celia.

– Det er ikke det jeg snakker om. Du vet at jeg alltid er på din side, men hvis du har tenkt å ta livet av deg, får du gjøre det alene. Beate begynte å grine i båten. Så du ikke det?

Jeg så det. Håpte bare at Cliff ikke gjorde det.

– Det var jo bare på gøy, jo.

– Hva er det som er gøy? spør Celia og stopper andpusten ved siden av oss.

– Du vet hvordan Edor noen ganger …

– … syns det er kjempemoro å bade, sier jeg og skater fra dem. – Første mann, roper jeg over skuldra.

Vi skater ned mot sjøen. Celia prøver å wheele, men ramler av brettet hele tiden. Jeg kaller henne en wannabeskater og vipper mitt eget brett opp på to hjul. Så wheeler jeg ned hele bakken mot XL-BYGG uten problem. Hun setter seg på brettet og aker ned bakken som en liten unge.

– Amatør, roper jeg.

Da hun stanser ved siden av meg så strøsanda fra i vinter spruter rundt føttene hennes, reiser hun seg og bokser meg i magen.

– Skate or die! hyler Cliff og gjør en ollie midt i bakken så han nesten går på snørra.

Nede ved sjøen vrenger Celia av seg T-skjorta og slenger den bort på en stein. Hun har ikke BH på og ser meg dypt inn i øynene. Jeg viker ikke en tomme, men ved siden av meg begynner Cliff å hoste. Celia åpner knappen på den korte shortsen sin og lar den falle til bakken. Med den ene foten slenger hun shortsen bort mot T-skjorta. I bare trusa står hun der. Jeg holder ennå blikket hennes. Ikke faen om jeg gir henne denne. I sidesynet ser jeg Cliff gå ned til de store steinene og hoppe uti vannet med alle klærne på.

Celia hopper fra stein til stein før hun løfter hendene over hodet og stuper uti. Jeg kler av meg alle klærne. Bokseren henger fortsatt til tørk i båten.

På vei ned til vannet slår jeg tåa i en stein og må støtte meg for ikke å falle. Jeg gidder ikke engang å prøve meg på et stup. Lar meg bare velte ut i vannet. En bølge treffer meg i ansiktet, og saltvannet svir i halsen.

– Jeg gidder ikke å ligge med deg når du er så dårlig til å stupe, sier Celia og skvetter vann på meg akkurat idet jeg trekker pusten for å si noe.

Etter fem minutter er ballene på størrelse med peanøtter, og jeg må opp. Celia følger etter. Cliff blir liggende og tråkke vannet enda en stund.

– Får du ikke se nok pupp hjemme, spør jeg idet Cliff haler seg opp på land.

Cliff ser stygt på meg. Det med puppene til moren hans er et ømt punkt. Hun har amma kontinuerlig i åtte år.

Trikset når man har bada, er å vente til man er nesten helt tørr med å kle på seg. Celia og jeg sitter ved siden av hverandre og klør på myggstikk. Cliff sitter lenger bort med de dryppende, våte klærne sine og ser utover havet. Rødt, lilla og rosa flyter utover som om noen har velta bøtter med maling. Cliff spytter mot sola.

– Jævla midnattssol!

7

Edor

Jeg har klart å la være å tenke på mamma i nesten hele dag. Nå klarer jeg det ikke lenger.

– Edor? sier Cliff.

– Hva er det?

Jævla mas. Alltid Edor. Edor. Edor. Jeg plukker opp en stein. Klemmer den i hånda. Den passer perfekt der. Akkurat passe stor og tung og rund.

– Edor?

Jeg klemmer rundt steinen. Har lyst til å kaste den på Cliff. Treffe ham midt i øyet så øyeeplet eksploderer i en fontene av blod og guffe.

– Hvor skal du?

De får klare seg selv. Jeg gidder ikke mer. Stemmene deres er langt borte da jeg går oppover bakken. Skateboardet mitt ligger igjen.

– Edor?

– Du kommer vel tilbake?

– Hvordan skal jeg komme meg hjem? roper Cliff.

Er det mulig å være så hjelpeløs? Jeg snur meg og slenger båtnøklene ned mot dem. Jeg klarer ikke å glemme lenger. Det er et sted jeg må være, men først må jeg få meg noe å drikke.

Jens

Ved siden av sykkelen min står det en fyr og stryker over lakken. Han bøyer seg ned og ser på hjulene. Klapper på setet. Hva er det han driver med? Jeg burde gå bort og be ham om å pelle seg vekk, men jeg har allerede dansa på grensen av komfortsonen for mange ganger i dag. Istedenfor å lage dårlig stemning tar jeg på meg solbrillene og lener meg mot veggen for å passe på at han ikke riper opp lakken.

Han gjør ikke det. Etter en stund setter han seg på setet. Jeg hoster diskret.

– Fuck! Er det din sykkel? spør han og hopper av.

Jeg skal til å riste på hodet, men så kommer jeg på at jeg står med hjelmen i neven. Jeg nikker kort, skal til å sette meg opp på setet da han tar tak i armen min og holder meg igjen.

– Hvor mye skal du ha for å kjøre meg noen kilometer?

Han ser dønn seriøs ut.

– Jeg har bare én hjelm.

– Det gjør ikke noe. Jeg kan kjøre uten.

På noen sekunder rekker jeg å tenke gjennom å miste lappen, feite bøter, hjerneskade, død, et par år i fengsel. Jeg kan ikke gjøre det, tenker jeg, men så står han der med de gulbrune øynene sine under det litt for lange håret og ser bedende på meg. Hjelpeløs. Ingen ser noen gang sånn på meg. Det er jeg som pleier å stå for de hjelpeløse blikkene. Dunk, dunk, dunk. Hjertet pumper blodet hardt rundt i kroppen. Jeg er så redd at jeg har lyst til å stikke inn på dass og låse døra etter meg. Og det er kanskje nettopp den følelsen som gjør at jeg nikker kort en gang til og gir ham hjelmen min.

Han setter seg bakpå sykkelen, og jeg spør om han har kjørt sykkel før. Han rister på hodet.

– Du må lene deg litt over i svingene. Følge sykkelen, liksom. Bli ett med den. Du kjenner det i magen de første gangene, men du må bare stole på sykkelen, stole på meg. Jeg har aldri tippa.

Jeg sparker sykkelen i gang. Han holder seg fast i setet, men da jeg svinger ut på veien og setter opp farta, lener han seg framover og legger armene rundt livet på meg. Han peker vei ut av byen, og jeg gasser på enda litt mer. Det kjennes sinnssykt å kjøre uten hjelm.

Vinden tar tak i håret mitt og legger det bakover. Jeg er mindre redd enn jeg burde være, for jeg vet hva som skjer med hodet mitt hvis vi krasjer. Smakk. Hjernemasse utover veien. Jeg tenker på stakkaren som må identifisere meg. Resten av livet kommer jeg til å være en blodig flekk på netthinna. Noe han ser hver kveld når han lukker øynene for å sove.

For å tenke på noe annet konsentrerer jeg meg om armene hans. Jeg vet ikke engang hva han heter, og der sitter han med hele kroppen klistra mot min. Da han plutselig prikker borti armen min og peker nedover til høyre, syns jeg vi akkurat har begynt å kjøre.

Hvor er det han skal? Besteforeldrene mine er begravd rett nedi her, men jeg tviler på at han skal til kirkegården midt på natta. Kanskje han skal møte noen? Jeg stopper sykkelen på parkeringsplassen. Han gir meg hjelmen før han subber bortover med blikket i bakken og lute skuldre. Han sa ingenting om at jeg skulle vente på ham, men man stikker ikke fra en fyr som har et ærend på kirkegården midt på natta. Sånn er det bare.

På vei inn porten plukker han med seg en neve blomster som vokser langs gjerdet. Jeg vil bli med ham, se om det går bra med ham, men jeg kjenner ham ikke, og dette føles som noe han må gjøre alene. Midnattssola farger bladene på trærne gyllengrønne, og den hvite T-skjorta hans ser rosa ut i lyset der han går mellom gravstøttene.

Jeg har lyst til å ringe Niklas for å spørre hva han ville gjort, men isteden går jeg inn på telefonlista og blokkerer ham. Så gjør jeg det samme med Gunn. De har ikke ringt ennå. Men hvem vet når de kan finne på å gjøre det, og jeg har sagt at jeg skulle skru av mobilen. Dessuten er jeg ferdig med å tenke på Niklas for en stund.

Gravstøttene er som hundrevis av skjær i en blikkstille sjø. Han går med museskritt. Jeg har aldri sett noen gå så sakte. Kvasten med blomster henger nesten ned i bakken. Han stopper, og jeg retter meg opp i ryggen for å se bedre.

Sakte, sakte siger han ned på knærne. Han har ryggen mot meg. Nakken bøyd. Blomstene ligger ved siden av ham. Jeg prøver å se om han gråter, men han sitter dønn stille. Blir sittende lenge uten å røre seg. Da han endelig gjør det, gjør han det så kjapt at jeg skvetter.

Han stirrer bare i bakken, er om mulig enda mer lutrygga enn da han gikk inn på kirkegården. Ser ingen andre steder enn på føttene sine. Han setter seg bakpå sykkelen som om det var en selvfølge at jeg venta.

– Hvor mye skal du ha for å kjøre meg til yttersida av Senja? spør han.

Jeg lurer på hvor mye penger fyren egentlig har. Om han er vant til å kunne betale seg til hva det skulle være. Jeg vet ikke engang hva han heter, men har ikke noe bedre å gjøre, så jeg sier ja, selv om det er midt på natta, selv om jeg bare har med meg én hjelm, selv om onkel Torstein kommer til å dø av angst hvis han våkner og finner senga mi tom.

– Greit, sier jeg.

– Hvor mye vil du ha?

Han trekker fram pengeboka og blar gjennom seddellomma. En haug med kvitteringer og en krøllete femtilapp er alt som ligger der.

– Det går fint. Jeg trenger litt luft uansett, sier jeg og rekker ham hjelmen min.

Vi kjører ganske sakte gjennom sentrum. Over Gisundbrua gasser jeg på, og da vi kjører forbi Senjastua, gir jeg alt sykkelen er god for. Jo fortere jeg kjører, desto strammere blir grepet rundt livet mitt. Vi er ett, han, sykkelen og jeg.

Veien er støvete, sola lav. Vi ser sikkert ut som slutten på en film. Så kjørte de inn i solnedgangen, forsvant i en sky av svevestøv. Verken krasja eller fikk lungekreft – i alle fall ikke før filmen var ferdig. Vi kjører gjennom Svanelvdalen. Snøen ligger fortsatt som små flekker oppe i fjellene.

Jeg blir helt svimmel av å sitte sånn, med armene hans rundt meg. Et sug i magen, som å kjøre karusell. Et sug jeg ikke har kjent siden første gang jeg satt bakpå pappas motorsykkel. Han peker veien, gjennom flere daler og rundt fjell. Da vi endelig kommer til yttersida, der storhavet ligger foran oss så langt øyet kan se, kjennes det ut som om vi er ved verdens ende. Han løsner grepet og strekker begge armene i været mens han skriker:

– I’m the king of the world!

Tungeneset er merka med et stort skilt oppe ved den lille parkeringsplassen.

– Så fint det er her, sier jeg.

Nedover mot svabergene er det bygd en gangvei i tre med rekkverk på begge sidene. Han skyver seg opp med den ene hånda og lander stødig på gelendret.

– Vær forsiktig, da, sier jeg og har lyst til å ta tak i ham.

Han løper stødig nedover som svar.

Horisonten er så vid at man kan se den krumme seg. Alt er rødt og oransje. Himmelen. Havet. Ansiktet hans der fargene speiler seg.

– Djevelens tanngard, sier han og peker på en fjellkjede.

Han hopper rundt på den støpte trappa i enden av gangveien.

– Her skulle jeg hatt skateboardet mitt.

T-skjorta hans er våt av svette på ryggen og på brystet. Jeg skjønner ikke hvor han får all energien fra.

– Jeg heter Jens, sier jeg, selv om det virker helt fjernt plutselig å skulle introdusere seg, men det er ingen andre her. Ingen som ved en tilfeldighet kan nevne navnet hans så jeg får det med meg i forbifarta.

Edor

– Jeg heter Edor, sier jeg.

Adrenalinet har pumpa dritt og kvalme ut av kroppen på vei hit, og jeg føler meg bedre enn på lenge. Kriblinga i magen i hver sving. Som om jeg falt.

Jens sitter og ser utover havet. Laidback og rolig. Skulle ønske jeg hadde motorsykkel. Skulle ønske at jeg kunne sitte stille sånn som ham og se utover havet mens jeg tenker på helt vanlige ting. Han plukker opp en stein og kaster fiskesprett. Jeg ligger med hendene bak hodet på det ru svaberget og teller minst tjue sprett bortover vannet. Håret hans har samme farge som godværsskyene som ligger som ildstriper langs horisonten.

– Det ser ut som om det har tatt fyr, sier jeg.

– For en klisjé, sier han.

Jeg sier ingenting om at det var håret hans og ikke himmelen jeg snakka om.

– Hvor kommer du fra? spør jeg, og er ganske sikker på at jeg hadde lagt merke til ham, hadde han vært herfra.

– Tromsø.

– Hvordan er det å bo der?

Et spørsmål som er åpent nok til at han kan fortelle alt, for jeg vil vite mer om ham. Jeg kjenner ingen med sykkel. Ingen som er så svær som Jens. Han er ikke direkte tykk. Han er bare diger på alle måter, og jeg forestiller meg at han må ha et ti tusen ganger mer spennende liv enn det jeg har. En som bare setter seg på sykkelen og kjører, uten å ha en plan.

– Tromsø er ok.

– Kan jeg få telefonnummeret ditt? spør jeg.

– Hvorfor det?

– Til neste gang vi skal ut og kjøre?

– Neste gang?

Han taster nummeret sitt inn på telefonen min, mens jeg synger:

Du har lengta ut

med øya full av ensomhet

Og speida etter

svar

og en mulighet

Mulig det fins lykke der

av et anna slag enn her

Men du e knytta hit

av uforklarlig kjærlighet

Og fordi du ser

klart

kan du se forbi skryt av overflødighet

Jens ser på meg, og jeg slutter å synge. Kanskje han ikke liker det. Det er en av favorittsangene mine, og jeg vil at han skal like den. Cliff syns sangen er noe jævla vås. Hver gang han fersker meg med den på øret, kaller han meg kjerring. Jeg driter i hva Cliff mener, og skjønner ikke hvorfor det er så viktig hva Jens syns.

– Ikke slutt, sier han. – Det var fint.

– Ok, sier jeg. – Men ikke se på meg mens jeg synger. Se på fjellene, på havet, på sola og himmelen, på fargene, så skjønner du hvor fin sangen er.

Jeg finner fram sangen på mobilen og stikker den ene ørepluggen i øret hans, den andre i mitt. Jeg lukker øynene, finner melodien, lar den fylle hodet mitt før jeg begynner å synge.

Du har tilhørigheta di

Og når du kommer hjem ka ser du da?

E det det samme du forlot da du dro herfra?

Må du ha det inn med teskjei, kjære?

Eller sluk det opp fordi du ville forstå

Her bor de følelsan som hjerte kjenn igjen

Æ kan dra langt men kommer alltid hjem igjen

Oh, oh seier

Oh, oh hjemmeseier

Du kan fort bli i tvil

om kem du va og kem du e

Men her kjenn du det

så du kommer hjem

hjem fra mørke sommernetter

til lyset du forstår

Førr har du ikke merka det

at fargan her e sterkere

havet enda mektigre

Men nu, men nu

Nu kan du ikke nekt førr det

det blir aldri perfekt men et

hjem e der kor hjerte e

Ja nu, ja nu

Og når du kommer hjem ka ser du da?

E det det samme du forlot da du dro herfra?

Må du ha det inn med teskjei kjære?

Eller sluk det opp fordi du ville forstå

Her bor de følelsan som hjerte kjenn igjen

Æ kan dra langt men kommer alltid hjem igjen.

– Den har jeg aldri hørt før, sier Jens og ser på meg.

Håret hans. Jeg har aldri sett noen med så rødt hår.

– Tuller du?

Han rister på hodet. En liten motorbåt freser forbi. Bølgene fra motoren deler havet, lager nye fargespill.

– Må du ha det inn me teskjei, kjære, sier jeg, og så ler jeg. Alt det jævlige som hadde knyttet knute på seg i magen, har flytt ut i vannet. Mamma crawler i horisonten, og hun har det fint. Jeg også, for første gang på så lenge jeg kan huske, og jeg vet ikke engang hvorfor.

Svartbaken henger over oss på himmelen og skriker hest. Det er nesten magisk å dele musikk sånn, gjennom hver vår øreplugg.

– Hva er det for slags fugl? spør Jens og peker.

– Hegre, sier jeg og lar blikket hvile på fuglen som glir forbi oss rett over vannflata.

– Ser nesten ut som en dinosaur.

– Kråkesølv, sier jeg.

– Hæ?

– Det er de som synger. Herman Rundberg og Kråkesølv.

– Hvorfor ville du egentlig hit? spør han.

Han spør ikke hva jeg gjorde på kirkegården, men han kunne like gjerne gjort det. Jeg ville hit for å komme lengst mulig vekk derfra. Ett idiotisk spørsmål fra ham, og så er jeg tilbake. Luftspeilingen av mamma blir borte. Jeg vet godt hvor mamma er. Hun svømmer ikke rundt der himmelen og havet møtes. Hun ligger seks fot nedi jorda med mark som kravler rundt i øyehulene.

Jeg reiser meg. Går litt rundt. Røsker opp en neve smørblomst med rota og setter meg ytterst på svaberget. Mamma pleide alltid å holde dem opp under haka på meg og spørre om jeg likte smør. Bladene er tynne og glatte mellom fingrene. Jeg river dem av ett etter ett. Slipper dem i sjøen. Brekker stilken i småbiter og legger dem i hånda. Blåser så de lander i det blikkstille havet og lager små ringer i vannet. Hvem i helvete går hen og dauer på sin egen bursdag. Jævla dårlig timing. Jævla dritt. Fuck you, mamma, tenker jeg og får dårlig samvittighet allerede før setningen er ferdig formet i hodet.

– Hei, går det bra med deg, eller?

– Blir du med og bader? spør jeg og river av meg T-skjorta.

– Tror ikke det.

– Kom igjen. Det er bare deilig å få kjølt seg ned litt.

Jeg sparker av meg shortsen. Slenger den mot ham, og sier:

– Ta imot, da.

– Du er syk, sier han.

– Hvordan da syk? spør jeg og står splitter naken foran ham. Har helt glemt at jeg ikke har på meg bokser. Jeg må se ut som et alvorlig tilfelle av ADHD, men det driter jeg i.

– Kom igjen, da, sier jeg og drar ham i armen.

Det er så kjedelig å bade alene, dessuten er han sikkert rågod til å svømme. Vi kan ha en konkurranse, se hvem som er raskest. Hvem som kan svømme lengst. Jeg er sikker på at jeg har en fair sjanse. Hvorfor må han gjøre seg så kostbar? Jeg prøver en siste gang. Går bak ham og prøver å skyve ham mot vannet, men han er stor og tung og mye sterkere enn meg.

Jeg peker på et lite skjær langt ute i havet.

– Hvis jeg klarer å svømme helt ut dit, så blir du med etterpå, avtale? sier jeg og løper mot vannet før han rekker å si nei. Jeg får til et ganske imponerende stup og crawler utover.

Vannet er nesten stille. Turkist av alger der sola og himmelen ikke speiler seg i vannet. Jeg tenker på hvordan det må se ut for Jens. Ganske vakkert. Som om jeg svømmer mot kanten av verden. Og det er det jeg tenker også. At om jeg bare klarer å svømme langt nok, bærer det over kanten og rett i kjeften på Midgardsormen. For en måte å dø på!

Det er ikke langt til skjæret nå. En skarv står der og venter på meg, som om den vil passe på at jeg ikke jukser. At jeg ikke snur før jeg er helt framme. Da jeg endelig kommer fram, skraper jeg kneet mot steinene. Skarven letter ikke. Den strekker bare halsen og ser ned på meg, som om den lurer på hva slags skapning jeg er. Jens står ytterst ute på svaberget mens jeg svømmer tilbake. Som om han er klar til å hoppe uti med alle klærne på. Jeg tror jeg må ha en pause før neste runde. Vannet kjennes tjukt rundt kroppen.

Jeg er mer sliten enn jeg har vært på lenge. Kneet svir mer og mer for hvert tak jeg tar. Vannet blir tyngre og tjukkere, som om jeg svømmer i tjære. Sterke, harde svømmetak som nesten ikke gir framdrift. Må være strømmene i vannet som trekker meg utover. Er ikke så langt unna nå. Kanskje han kan hoppe uti og hjelpe meg på land. Som en livvakt. Han hopper ikke uti, isteden strekker han armen ut etter meg da jeg er neste framme, men jeg er for langt unna.

Jens strekker seg igjen. Jeg når ham fortsatt ikke. Det er som å være i et mareritt. Venter bare på at jeg skal våkne, enda jeg vet at jeg ikke kommer til å gjøre det. Krampe i beinet. Jeg klarer ikke å bevege meg framover i det hele tatt. Klarer ikke å tenke på noe annet enn å få strukket ut beinet. Han slenger et tøystykke mot meg, og de ekstra 20–30 centimeterne er akkurat nok. Jeg holder meg fast med det lille jeg har igjen av krefter, og da han endelig når hånda mi, tar han tak i den og haler meg på land. Løfter meg nærmest ut av vannet og slenger meg opp på svaberget.

Jeg ligger naken og peser. Jens står over meg med shortsen min i hånda. Å bli redda av en som må holde hodet mitt oppe mens han svømmer mot land, som har full kontroll. Det ville vært kult. Noe jeg kunne fortalt Cliff, Celia og Beate. Kanskje ikke Beate, hun hadde bare blitt sur fordi jeg svømte så langt ut. Men å bli redda av min egen shorts som noen holder ut mot meg for å få meg i land, det er ikke mye kult. For noe dritt.

– Faen, er du redd for å bli våt på klærne, eller?

– Har du et dødsønske? Hva var det der? Å svømme så langt? Idiot!

– Jeg vil bare kjenne hvordan det er å leve.

– Jeg kjenner det helt fint på land.

– Se på shortsen min, den er jo helt våt, jo. Jeg hadde kommet meg opp uten hjelp. Du vet det, ikke sant?

Han svarer ikke.

Vi sitter på hver vår ende av svaberget og ser utover havet mens vi venter på at jeg skal tørke. Etterpå, da jeg er tørr, trer Jens hjelmen nedover hodet sitt.

– Hvis du vil kjenne hvordan det er å leve, kan vel du kjøre uten hjelm.

Han sier det som om det er en straff, men jeg bryr meg egentlig ikke. Håret tørker sikkert fortere når det får blåse fritt i vinden.

Turen hjem føles uendelig lang. Jens er sur. Jeg føler meg dust. Det kjennes ikke som om jeg faller eller som om jeg flyr. Jeg drukner hele forbanna veien. Alt saltvannet har renska opp i tårekanalene, og grums og dritt som har samla seg opp i årevis, renner ut.

Pappa sitter oppe og venter. Han er pissesur fordi jeg tok båten uten lov, for at jeg ikke kom hjem sammen med Cliff, for at jeg ikke hørte på Kiat. For at han har sittet oppe hele natta og venta på meg, og nå må han snart på jobb og har ikke sovet det spøtt.

– Har du glemt at vi skulle på kirkegården? spør jeg.

– Edor, det ble ikke tid. Jeg ringte flere ganger, men du tok jo ikke telefonen. Vi tar det i morgen. Eller etter jobb, mener jeg. Det er jo allerede morgen, sier pappa og tørker svette fra panna.

Han prøver å dytte kjøkkenvinduet enda lenger opp, men det går ikke.

– Jeg stikker og bader, sier jeg.

Pappa rufser meg i håret. Prøver å late som om ting er vanlig mellom oss.

– Håret er jo helt stivt, jo. Du blir ikke ren av å bade i havet, vet du.

Jeg gidder ikke å svare. Mammas bursdag er ikke i dag, den var i går, og jeg bader akkurat så mye som jeg vil.

Jens

Jeg lister meg inn for ikke å vekke noen, men jeg kunne spart meg bryet. Innefra kjøkkenet kan jeg høre stemmene til onklene mine.

Onkel Torstein tapper fingrene i det gamle respatexbordet på kjøkkenet. Onkel Phil ser rolig ut. Han ser alltid rolig ut. Onkel Torstein har rødkanta øyne. Klokka på veggen viser halv sju. Hjertet mitt skifter takt. Kaldsvetten pipler ut av porene. Hendene begynner å skjelve. Jeg kan ikke styre dem. Kjenner at vekta av den svære kroppen min blir for mye for lårmusklene, og jeg setter meg. Tårene lurer bak øyeeplene. Begge onklene mine ser gravalvorlige ut. Jeg vil spørre hvem som har daua. Hvem som har vært utsatt for en ulykke. Mamma, slår det meg. Jeg har alltid tenkt at mamma, mamma som er redd for alt, som er den mest forsiktige jeg vet om, som aldri lar deg kjøre bil uten setebelte, som aldri, aldri lar deg ro i gummibåt i fjæresteinene uten redningsvest, kommer til å være den som en gang glemmer setebeltet. Bare én eneste gang, og den gangen går det galt.

– Hvor har du vært!

Stemmen til onkel Torstein går opp i fistel når han snakker, og han høres nesten ut som mamma.

– Hæ? sier jeg.

Jeg kniper øynene sammen og gnir dem litt med hånda.

Hvor dum går det an å bli? Hvorfor må jeg alltid tenke det verste? Faen ta forfedrene mine som har fucka med hodet til mamma, onkel Torstein og meg.

– Du kunne tatt telefonen? Hvor faen har du vært? Du skremte livet av meg. Av Liss også.

Jeg skremte livet av ham? Hva tror han egentlig at han gjorde nå nettopp?

– Har du ringt mamma?

– Har jeg ringt Liss? Jeg våkner klokka tre om natta, og så er du borte? Så klart jeg har ringt Liss.

Onkel Phil legger hånda si over onkel Torsteins hånd.

– Jeg sa jo at han sikkert bare var ute og lufta seg.

– Det er ikke greit! Du kunne skrevet en lapp! Du kunne vekket en av oss hvis det var viktig. Hvorfor måtte du ut midt på natta?

– Jeg hadde lyst på en is, hvisker jeg mens jeg ser ned i bordflata. Jeg føler meg dum. Jeg kunne skrevet en lapp, men jeg skulle jo bare ut en liten tur. Magen rumler. Det er lenge siden jeg spiste den isen.

– En is! Midt på natta? Du har vært borte i flere timer, sier onkel Torstein.

– Jeg må nesten legge meg nå.

Jeg klarer ikke å sitte her lenger. Det er ikke plass til skyldfølelse oppi hodet mitt nå. Skjønner ikke onkel Torstein det?

– Sorry for at jeg ikke sa ifra, sier jeg og går.

– Ring Liss!

Mobilen har stått på lydløs og har 47 ubesvarte anrop fra mamma. Enda flere fra onkel Torstein. Faen, de er ikke til å tro! En SMS fra pappa:

Alt ok?

Alt ok. Var bare ute for å kjøpe is

Mamma ringer meg tilbake nesten før jeg har rukket å sende meldinga. Jeg svarer ikke. Jeg legger bort telefonen. Orker ikke mer i dag. Gjennom papirveggene hører jeg onkel Torstein og onkel Phil.

– Han er sytten år. Var ikke du også sånn da du var sytten?

– Nei, sier onkel Torstein, og jeg kan høre at han gråter.

8

Jens

Jeg våkner av at noen plystrer, og noe annet, en rar sjjjiik sjjjiik sjjjjiik. Jeg trekker fra gardinene og klatrer ut av vinduet, ut på det flate taket. Takpappen brenner under føttene. Jeg strekker meg på tå. Det pleide å være så god utsikt herfra. Jeg skjønner hva onkel Phil mener med at trærne må vekk. For å se båtene som glir forbi ute på sundet, må jeg strekke hals.

Ute på taket forsvinner lydene innefra. Alt jeg kan høre, er susing fra biler, lyden av naboungene som allerede løper gjennom vannsprederen, et fly over himmelen, fugler som synger. Lyder som ikke angår meg. Jeg kan puste her ute. Trenger ikke å være redd for å rive ned papirvegger. Jeg føler meg fri. Føler meg bedre enn på lenge. Mobilen piper.

Jens,

Hvordan går det? Det er lov til å si at det ikke går fint. Vi fikser dette sammen.

Klem mamma.

Det er lov til å si at det ikke går fint … jeg lurer litt på om det er lov til å si at det går fint? Jeg har det ikke så ille, føler meg litt ensom, det er alt. Føler meg litt forvirra, men egentlig ikke. Føler at jeg må passe inn i et bestemt bilde. Føler det mer nå enn før. Jeg vet ikke hvordan jeg skal forklare det til mamma. Det er så vidt jeg skjønner hva jeg selv mener.

Det går fint.

Inne på rommet er de samme lydene tilbake igjen. Sjjjiik sjjjiik sjjjjiik. Først tror jeg det er en ødelagt vifte, men da jeg kommer ned på kjøkkenet, sitter onkel Torstein og onkel Phil og klipper i stykker gamle ukeblader. Fra den sløve saksa til onkel Torstein kommer det høye sjjjiik sjjjjjiik sjjjjiik-lyder.

– Kaffe? spør onkel Torstein og skjenker meg en stor kopp med nytrakta kaffe. På radioen snakker de om hetebølgen i nord. Det har visst ikke vært så varmt her noen gang. Ikke på over hundre og femti år i alle fall.

Kaffen er glovarm og brenner vekk den dårlige samvittigheten før den rekker å feste seg i magen.

– Hva gjør dere?

Jeg er ikke vant til voksne menn som sitter og klipper ut ting fra glossy magasiner. Det eneste pappa klipper ut og stikker i skrivebordskuffen, er fotballresultater når Arsenal gruser Liverpool.

Onkel Torstein holder opp et A3-ark. De har laga en plakat, en slags kollasj av utklipp fra ukebladene. Det ser faktisk ganske proft ut.

– Til paraden, sier onkel.

Velkommen til verdens første

GAY PRIDE på Finnsnes

Så holder onkel Phil opp en annen.

Gay Pride Parade!

Vær modig!

Kom som du er!

Alle er velkommen!

– Kult! sier jeg.

– Ikke sant! sier onkel Phil.

– Ser proft ut!

– Det blir så bra, sier onkel Torstein.

– Det kommer til å bli førstesiden i Folkebladet. Garantert! sier onkel Phil.

– Det tror jeg på, sier jeg og tar en stor slurk av kaffen.

– Bare litt over en uke igjen, sier onkel Phil.

Onkel Torstein nikker.

– Vi må finne ut hva vi skal ha på oss på paraden, og hvilke faner vi skal ha. Be brave! Be you! Hva syns du om det, Jens?

– Dere har det jo allerede på norsk. Dere når neppe The Times, ikke første året i alle fall.

– Godt poeng. Godt poeng. Du kan få den plakaten, du, hvis du vil? Eller vil du heller ha noe annet?

Onkel Torstein ser på meg.

Jeg setter kaffen i halsen og hoster. Jeg hoster fælt. Så fælt at jeg ikke klarer å snakke. Hva er det han mener nå? At jeg skal være med? At jeg skal gå i tog med rosa fjærboa rundt halsen og en diger plakat i nevene? Aldri i livet. Jeg trenger vel ikke gjøre sånt bare fordi jeg er homo? Faen heller, det er ikke meg! Onkel Torstein slår meg på ryggen.

– Går det bra? Går det bra?

Jeg hoster som svar. Vet ikke hva annet jeg skal si. Jeg ser på tapetet, som er skjoldete av en gammel fuktskade borte ved vinduet. Hoster enda mer.

– Han kveles, Phil! Gjør noe, da! Jens! Går det bra?

Stemmen til onkel Torstein sprekker. Slagene på ryggen blir hardere og kommer fortere. Ryggen svir, og jeg slutter.

– Oi da. Den kaffen kom jammen på avveie, sier jeg og trekker pusten et par ganger. Så ser jeg på klokka. – Må stikke.

Onkel Phil ser på meg, men sier ingenting. Han skjønner hva jeg driver med.

– Der skremte du meg. Du må være forsiktig med kaffen, den er varm! Ta deg et glass kaldt vann. Du kan få brannsår i spiserøret!

– Det går fint, sier jeg, men da øyelokket til onkel Torstein begynner å danse av leamus, tar jeg et glass vann på styrten.

– Jeg har fått meg jobb, sier jeg.

– Jobb, hvor da? spør onkel Torstein.

– På tivoliet.

– Du kom jo hit for å slappe av, ikke for å jobbe, sier onkel Phil.

– Åh! Jeg trodde han kom hit for å lære å bli homo, sier onkel Torstein og ler. Så stopper han brått. – Unnskyld.

Gud, jeg håper ikke han kommer til å dra den vitsen ute blant folk. Dere må hilse på nevøen min, Jens. Han er på ferie hos oss for å lære å bli homo.

– La nå gutten være, Torstein. Hvordan fikk du den jobben? spør onkel Phil.

– I går. Eller i natt. På tivoliet da jeg kjøpte is. De trengte folk.

– Når starter vakta di, da?

– Klokka fire.

– Da rekker vi å finne på noe først, hvis du vil? Hva har du lyst til å gjøre i dag? spør onkel Phil.

Helst har jeg lyst til å dra tilbake i tid. Til før Edor hoppa uti vannet. Da vi satt ved siden av hverandre med hver vår øreplugg i øret. Før det idiotiske badestuntet hans ødela alt. Siden det ikke går, får jeg klare meg med det nest beste.

– Jeg vil lære meg å svømme, sier jeg.

– Svømme? Kan du ikke svømme? Onkel Torstein ser på meg. Rynker panna, som om han ikke kan tro det.

Jeg rister på hodet.

– Da er det i alle fall én ting jeg kan lære deg, sier han og smiler.

Vi pakker badesaker og nistemat, og snart er vi på vei til et vann som onkel Torstein mener må være perfekt for svømmetrening.

Ved vannet legger onkel Phil et pledd utover gresset og finner fram drikke. Lufta står stille. Det er fullt av folk her, og onkel Torstein har på seg en diger stråhatt som ganske sikkert er ment for damer.

– Jeg kan ikke tro at min egen nevø ikke kan svømme! Er ikke det utrolig? sier han.

Stemmen hans er for høy. For skjærende. Badeshortsen altfor kort. Onkel Torstein er redd for mye, men én ting han ikke er redd for, er blikkene fra de andre ved vannet. Det kryr av barnefamilier her, og nå vet hver eneste en av dem at den digre fyren med den ildrøde afroen ikke kan svømme. Og hvis det er en stakkars jævel som ikke har fått med seg hvem det er, så legger han fort nok merke til meg. Hele kroppen min er full av hvite prikker.

Hver gang onkel Torstein legger merke til en ny føflekk på kroppen min, tar han fram sunblocken og smører tykt på. Da jeg var liten og hadde fisker, fikk de plutselig masse hvite prikker og døde. Prikkesyke, sa de på dyrebutikken. Da onkel Torstein kobler høyttalerne til telefonen og danser i gresset, kun i ført en rosa badeshorts som ser ut som den kommer fra 80-tallet, håper jeg døden kommer fort og smertefritt til meg også.

Lykken finnes på vår jord, bare ikke der du tror … Lykken er et spann med sand i en liten barnehand … Lykken er krystallklart vann. Fingrene i solvarm sand. Å få rusle barbeint i gresset.

– Vil du ha et rundstykke? spør onkel Phil og skrur ned volumet på høyttalerne.

Jeg tar et rundstykke og setter meg på pleddet ved siden av onkel Phil. Onkel Torstein vasser uti vannet. Han må gå langt før det er dypt nok til at han kan legge seg framover og svømme. Han crawler langt, og jeg kjenner redselen fra i går komme snikende.

– Du kan ikke svømme i det hele tatt? spør onkel Phil.

Jeg rister på hodet.

– Det er fint å begynne i et vann, og ikke i havet. Ingen strøm. Ingen tidevannsbølger. Varmere vann.

Jeg svarer ikke. Ser bare på onkel Torstein, som blir mindre og mindre jo lenger ut han kommer.

– Du trenger ikke være redd for ham. Det er så grunt her.

Da jeg har spist opp, følger jeg etter onkel Phil ned til det langgrunne vannet som legger seg rundt knærne. Det føles fortsatt ok. Vannet er varmt, og av og til kjenner jeg ting stryke mot leggene mine. Fisker eller sjøgress, jeg vet ikke helt. Bunnen er mudrete, og hver gang jeg tar et skritt, virvles sand og bunnslam opp og gjør vannet grumsete.

– Du må lenger ut, sier onkel Phil.

Han går foran meg hele veien, så jeg kan se hvis det plutselig blir brådypt. Jeg har vann til midja, og enda føles det ganske greit. Onkel Torstein kommer svømmende tilbake mot oss.

– Det er deilig, ikke sant? sier han idet han reiser seg og rister håret vekk fra ansiktet.

– Ikke så verst, sier jeg og skvetter litt vann oppover armene for å venne meg til temperaturen.

Jeg snur meg og ser inn mot land. En jente, hun kan ikke være mer enn fem år, svømmer ved siden av moren. Lenger uti står to gutter på min egen alder og slår en ball mellom seg. Jeg klarer ikke dette. Hvordan skal vi liksom gjøre det? Skal onkel Phil holde meg under magen mens onkel Torstein viser meg hva jeg skal gjøre med føttene og armene? Alle kommer til å le av meg. Alle! Til og med den lille jenta.

– Jeg tror jeg går på land igjen.

– Hva er det du er redd for? spør onkel Torstein. – Det er ingen som kjenner deg her.

– Spiller ingen rolle.

– Og hva så om du hadde kjent alle her. Hva tror du de kommer til å gjøre?

– Le.

Onkel Torstein ler.

– Hva så om de ler? Da prøver du igjen. Og igjen. Og igjen. Til slutt svømmer du. Er det ikke verdt det, da?

Jeg trekker på skuldrene.

– Latter, sier onkel Torstein og slår ut med armene. – Latter kan ikke skade deg. Du kjører motorsykkel, gjør du ikke? Mye farligere. Du spiser potetgull og drikker brus? Mye farligere. Du går ut av huset hver morgen. Mye, mye farligere. Men du gjør det likevel. Fordi det er verdt det.

– Huk deg ned, til du har vann midt på brystet, sier onkel Phil, så skal jeg holde deg når du lener deg framover.

Jeg lukker øynene. Puster dypt noen ganger. Så bøyer jeg knærne. Onkel Phil legger hendene sine under brystkassa mi, klar til å holde oppe vekta av meg. Man blir lettere under vann, det vet jeg, men hvor mye? Onkel Torstein tar tak rundt lårene mine, og jeg kjenner at han prøver å løfte dem. Tankene forsvinner. Alle bortsett fra én. Slipp! Jeg sier det lavt først. Så høyere. Da han ikke slipper, sparker jeg. Slår rundt meg. Roper. Svelger vann. Glemmer å puste.

– Hei! roper onkel Phil. Jeg vet ikke om han har gjort det lenge da jeg endelig hører ham. Han holder meg fast. Er overraskende sterk. – Hei!

Jeg slutter å slå.

– Det går bra, sier onkel Torstein. – Bare pust. Pust rolig. Inn og ut. Inn og ut. Inn og ut.

Inn og ut.

Til slutt får jeg kontroll på pusten. Og da jeg endelig klarer å tenke på noe annet enn at jeg ikke vil dø, oppdager jeg at alle ser på meg. Absolutt alle. Ingen ler. Det er som om de ikke skjønner hva de er vitne til. Kanskje så det ut som om onklene mine prøvde å drukne meg, hva vet jeg. Det kjentes i alle fall sånn.

– Jeg tror jeg vil hjem nå, sier jeg.

– Er du sikker på at du ikke vil prøve en gang til?

Jeg har aldri vært sikrere på noe i hele mitt liv.

På vei opp av vannet klapper en fremmed mann meg på skuldra og spør om det går bra. Hva ser det ut som? har jeg lyst til å skrike til ham, men jeg nikker bare og ser i bakken for å slippe å møte blikket hans. Uansett hvor mye jeg skulle ønske jeg kunne, klarer jeg ikke å gjøre meg usynlig.

– Rett deg opp i ryggen, sier onkel Torstein og dunker meg i ryggen.

Jeg gjør som han sier, og føler meg av en eller annen grunn litt bedre. Tenk så deilig det hadde vært å være onkel. Tenk å kunne drite i hva alle andre syns om meg. Tenk å kunne si akkurat det jeg tenker, uten å ville gjemme meg. Tenk om jeg kunne strekke armene i været ute i vannet, og rope: – Nå skal jeg lære meg å svømme!

Da ville jeg ikke dratt herfra før jeg hadde lært meg det.

Hjemme smører onkel Torstein matpakke til meg og spør om jeg er sikker på om det går greit å dra på jobb.

– Ro deg ned! sier onkel Phil. – Det går fint med ham. Ikke sant, Jens?

– Ja, sier jeg. – Kjempefint.

– Ikke glem at vi skal felle de trærne en dag, da, sier onkel Phil og gir meg en flaske vann til å ha med på jobb.

9

Jens

Tivolimusikken vibrerer mot trommehinna. Gammel svenskpop. Plutselig tenker jeg på Gunn, enda jeg ikke vet om hun liker svenskpop. Og med Gunn kommer Niklas. Og med Niklas kommer Edor. Og med Edor kommer en ulmende kvalme. Jeg vet ikke om det er han som framkaller følelsen, eller om det er en sum av alle variablene. Kanskje er det bare fordi det er han som er nærmest. Fordi det er han som kan komme susende på skateboardet sitt. Fordi det er han som kan komme balanserende på gjerdet. Fordi jeg ikke aner hva han kan finne på, hvis han kommer.

Jeg banker på glasset i billettluka der Hektor sitter. Han smiler og kommer ut til meg. Tar meg i hånda og sier at han er glad for at jeg ikke har noe bedre å gjøre i ferien enn å jobbe. Jeg smiler og sier at jeg trenger pengene, så tror han kanskje det er derfor jeg er her, og ikke fordi jeg ikke har noe annet sted å være.

Det er helt annerledes her enn det var i natt. Unger som ler mens de kjører rundt og rundt på hestekarusellen. Voksne som hyler når de blir presset bakover i setet i G-forcen. Små geværsmell fra boden der man kan skyte på blink. Voksne og unger som holder hender før spøkelsestoget kjører inn i hula. Lukta av popcorn og pølse overalt. En dame, som etter den gravide magen å dømme må være Annie, kommer gående over parkeringsplassen med to handlenett i nevene. Hektor og jeg tar imot over det lave gjerdet. Annie legger hendene på toppen av gjerdet og svinger beina overraskende lett over. Først leverer vi varene i pølseboden, etterpå viser Hektor meg rundt.

Jeg får hilse på alle som jobber på tivoliet, men det er vanskelig å huske hva de heter. Den eneste jeg fester meg ved, er Franz, en diger rugg som styrer spøkelsestoget ikke langt fra loddboden som jeg skal ha ansvar for. Han viser meg til og med hvordan alle spakene funker. Så får jeg prøve å styre toget en runde. Da kan jeg steppe inn når han tar seg en røyk eller må på do, sier han og ler.

På lyktestolpen midt på plassen har onklene mine hengt opp en plakat for paraden, og jeg rødmer så jeg føler meg solbrent hver gang jeg ser på den.

Edor

Det er sykt varmt inne på Burger King. Man må bare huske å drikke. Masse. Så går det fint. Jeg setter på pommes frites og løkringer. Jeg koster gulvet og tapper brus. Kjapt. Alt skal skje kjapt. Det er greit. Jeg slipper å tenke på at jeg ennå ikke har hørt noe fra Beate, men det føles som om jeg står og stamper i seig tjære. Uansett hvor fort jeg vasker bordene, koster gulvet, sier ha en fin dag, kos deg med maten, går ting sakte. Det virker som om det bare er jeg som jobber her.

– Det er så varmt, sier Mariell. – Jeg svimer av snart. Må sette meg litt, sier hun og forsvinner selv om vi trenger henne på kjøkkenet.

Foran meg har jeg to kilometer med kø, men det er faen ikke hjelp å få. Det er som om hjernene deres har kortslutta sammen med termometeret som måler temperaturen her inne.

– Whopperen din kommer snart, sier Cliff.

Han mekker burgere, setter på pommes frites, alt på en gang. Cliff er den eneste jeg kan stole på uansett hvor jeg er. Jeg gir ham tommel opp, og da jeg snur meg for å ta imot neste bestilling, står tvillingene fra helvete der, Frode og Albert. Mellom dem står dama deres, Heidi. Jeg sier «deres» fordi Frode og Albert ser klin like ut og oppfører seg klin likt. Jeg vet ikke hvem av dem Heidi hører til, og jeg er jammen ikke sikker på om hun vet det selv heller.

– Vi skal ha gratis mat, sier de. – Vi står på lista.

Jeg gidder ikke å sjekke lista for folk som har mat til gode. Jeg vet at de står der. Det er stort sett bare de som står på den lista.

Fuckings drittfolk. Hver gang de har handla mat, ringer de og klager. Frekke som faen. De skriker inn i telefonrøret. En hel kavalkade av «jævla hestkuk, satan i helvetes, ubrukelige, udugelige jævelunger» kan få det til å krølle seg i magen selv på meg. Enten er det kald pommes frites. Eller en burger som skulle være uten sylteagurk, men som var med. For lite dressing. For mye dressing. For varm. For kald. Så skriver vi opp tre menyer til gode. Neste gang får de gratis mat, men de ringer og klager likevel. Til og med den maten de får gratis, er det noe feil med. Jeg tror ikke de har betalt en eneste gang det siste året. Heidi står og nikker dumt med hodet. Hun drar krøllene bak øret. Tar en rørepinne borte ved kaffestasjonen og setter håret opp i en topp med den.

Jeg kniper øynene sammen et lite sekund før jeg åpner dem. Smiler. Smiler. Smiler. Jeg smiler, til jeg får vondt i hodet.

– Vi fikk feil mat sist vi var her.

– Igjen.

– Beklager, sier jeg.

De bestiller de største menyene vi har, med stor brus og stor pommes frites.

Jeg slår inn menyene deres, passer på å få alt riktig, samtidig som jeg ser for meg at skallene deres blir hakka til lapskaus av en snøfreser med sløve blad.

– Det blir null kroner, sier jeg for å poengtere hvor teite de er.

– Hvis det blir feil denne gangen også, er det siste gang du ser oss her.

Hadde det ikke vært tomme trusler, noe de sier hver jævla gang, ville jeg bedt Cliff smøre på ekstra dressing og slenge en neve sylteagurk på burgerne deres, så jeg slapp å se dem her flere ganger.

Mariell kommer tilbake til kjøkkenet. Jeg aner ikke hvor hun har vært. Kanskje på dass, eller så har hun vel bare sjekka mobilen igjen for hundrede gang i dag. Sminken hennes har begynt å smelte i varmen, og hele kinnet hennes ser skjoldete ut. Hun gjør endelig noe fornuftig og pakker Chili Cheese i poser.

– Edor! Kjøtt! roper Cliff mens han smekker sammen en burger.

– Store eller små?

– Ja takk, begge deler!

– Et lite øyeblikk, sier jeg til nestemann i køa og sprinter mot fryserommet for å hente mer kjøtt til Cliff.

I bakgangen kræsjer jeg i Trine. Hun er nesten like høy som meg. Minst én åttifem. Hun er den eneste som aldri gidder å flytte seg når jeg kommer løpende.

– Kjøtt, sier jeg.

– Pommes frites, sier hun, og følger etter meg mot fryserommet.

Da døra smeller igjen bak oss og alle lydene forsvinner, dytter hun meg mot eskene med pommes frites.

– Har ikke tid i dag, sier jeg.

Trine har all verden med tid. Hun lener seg mot meg mens jeg løfter ned en eske med whopperkjøtt. Hun smaker mint og lukter blomster. Den lille greia vi har gående på fryserommet, er ikke noe seriøst. Det hender jeg kliner litt med Mariell også. For det som skjer på fryserommet, blir på fryserommet, og sånn er det. Det begynte som en teit vits en gang, og nå er det ikke mer enn en gammel vane.

– Flytt deg, sier jeg og skyver henne vekk så jeg kommer meg ut igjen.

Frode, Albert og Heidi henter maten sin.

– Kos dere med maten, sier jeg og prøver å blunke vekk et rusk fra det ene øyet.

– Jeg er ikke interessert i gutter, sier en av tvillingene.

– Og hadde jeg vært det, ville jeg faen ikke vært interessert i en skater-fag.

Tvillingene stopper ved servicestasjonen på vei ut og griser så mye med salt og ketchup at det ser ut som om det har vært en hel barnehage der og laga kunstverk med fingermaling.

De er så latterlig barnslige og ubeskrivelig fæle at jeg ikke burde bry meg, men jeg klarer faen ikke å la være.

Frode, Albert og Heidi går ut til det jævla pappagliset av en Mercedes med gratismaten sin og spinner av sted. Så jævla kvalmt. Jeg håper de frontkolliderer med en trailer på veien og får innvollene klint utover frontruta sammen med ketchup og hundre prosent storfekjøtt.

Etter at skiftet mitt er ferdig, er jeg helt tom i hodet. Cliff og jeg peser som hunder. Trine og Mariell sitter ved pausebordet. Mariell lapper sammen sminkemaska.

– Jeg har sånn fylleangst, sier Mariell og ser på seg selv i et lite speil som hun holder opp foran ansiktet. – Jeg blir så jævla villig når jeg drikker, sier hun og børster det kullsvarte håret.

– Du blir det, sier Trine og ler.

– Du er slem.

– Men det er jo sant. Dessuten sa du det selv, sier Trine.

– Noen som skal på festen på naustet? spør Mariell.

– Kanskje, sier jeg.

Cliff ser rart på meg.

– Er dere invitert? spør Trine.

– Nei.

– Sikkert ingen som merker om dere kommer uansett, sier Mariell og roter rundt i toalettmappa. – Jeg tror det blir karaoke. Du må komme da, Edor.

– Hvordan kom du deg hjem i går, egentlig? spør Cliff.

– Jens kjørte meg, sier jeg.

– Hvem faen er Jens? Vi kjenner ingen Jens.

– Du kjenner ingen Jens, retter jeg ham.

Noen ganger glemmer Cliff at vi er to forskjellige personer.

– Hvem er Jens?

– Bare en fyr jeg møtte på Esso, sier jeg.

Cliff ser rart på meg. Herregud, skal det ikke mer til for å overraske ham?

– Jens er en diger biker med skinnjakke og solbriller. Han hadde banka inn skallen på et par folk og trengte et sted å gjemme seg, så jeg tok ham med hjem og gjemte ham i naustet.

– Tivoli? spør Cliff.

Han kjenner meg godt nok til ikke å spørre mer om Jens.

– Beate, sier jeg, og går for å få av meg uniformen.

På vei opp til Beate stikker jeg innom Esso og kjøper en bukett med roser. Vi har vært sammen i ett år i dag, og jeg lurer på om hun husker det. Egentlig hadde jeg tenkt å finne på noe skikkelig romantisk, men plutselig var dagen her, og blomster er i alle fall bedre enn ingenting.

Det er moren hennes som åpner. Hun ser på de halvdaue rosene og smiler.

– Jeg tenkte på deg i går, sier hun.

Du og halve byen, tenker jeg. Hadde det ikke vært for at tante posta en hilsen på Facebook i går, ville det ikke vært én eneste av dem som hadde huska det. Vanligvis sier alle: Kiat er jammen en driftig dame. Eller: Rolf har jammen klart å ta godt vare på ungen sin etter at han ble alene. Guttungen ser ut som han klarer seg fint. Litt skakkjørt, kanskje, men hva annet kan man forvente.

– Beate, sier jeg.

– Ja, så klart, sier moren og roper på Beate.

Beate kommer ned trappa. Hun har på seg korte shorts og T-skjorte.

– Edor, sier hun og smiler. Hun kysser meg på munnen og ser spørrende på blomstene. – Du kunne jo sagt at du kom. Jeg er akkurat på vei ut.

– Ut? Du visste jo at jeg var ferdig på jobb nå.

– Jeg kan vel ikke sitte hjemme og vente på deg hver dag.

– Ikke hver dag, men i dag.

– Det er jo ikke før i morgen, Edor.

– Tror du ikke jeg husker når vi ble sammen?

– Tydeligvis ikke.

– Kan du ikke bare innrømme at du har glemt det?

– Du oppfører deg som om du heller vil være sammen med Celia.

– Det er tull, og det vet du.

– Dere er jo sammen hele tiden. Hvorfor ringer du aldri meg når du og Cliff vil finne på noe gøy?

– Fordi jeg vil ha deg for meg selv, vel, sier jeg og prøver å kysse henne, men hun snur seg bare bort.

– Kanskje jeg vil ha deg for meg selv, jeg også. Du flørter med alle, hele tiden.

– Hvis du ikke hadde vært så sur hele tiden, så hadde vi kanskje ringt deg også når vi skal finne på noe.

Beate smeller døra igjen. Jeg slenger blomstene på trappa før jeg stikker. Forbanna drittdag. Alt jeg sier, blir feil. Jeg bestemmer meg for ikke å tenke mer på henne. Fuck! Hun kan bare ha det så godt. Er i alle fall siste gangen jeg gidder å kjøpe blomster.

Trenger jeg henne egentlig, på ordentlig? Eller har vi bare vært sammen så lenge at jeg ikke vet hva jeg skal gjøre uten henne? Hvis det blir slutt nå, har jeg kasta bort ett år av livet mitt. For noe dritt! Jeg vet ikke lenger hva jeg skal gjøre for å få ting til å bli bra igjen. Vet ikke om jeg egentlig vil at de skal bli det heller.

Noen ganger har vi det fint. Det er ingen som kan få meg til å føle meg så bra som henne. Ingen som kan få meg til å føle meg så ubrukelig. Så sint. En dag med Beate kan være som hele jævla registeret av følelser.

Mobilen piper, og jeg åpner en snap fra Cliff. Han og Celia har ansiktene begravd i hvert sitt sukkerspinn. Kommer du snart, eller?

Beate kan bare sitte der og være sur. Jeg hopper på skateboardet og suser nedover bakkene mot tivoliet. Trikser litt på lekeplassen ved Finnsnesvannet til jeg blir jaga av en sint fyr som sier at jeg skremmer ungene. Jeg ruller bort. Tar det helt chill.

Cliff og Celia kysser meg på hvert kinn da jeg møter dem ved billettluka. Det er sånn de gjør, men da Celia begynner å nusse meg på øret, skyver jeg henne bort og tørker spytt fra kinnet.

Vi kjøper hvert vårt hefte med billetter, og så lenge vi sitter hylende i samme vogn med armene over hodet, tenker jeg ikke på Beate eller mamma. Eller det at pappa sikkert sitter hjemme og venter fordi han tror at jeg gidder å bli med ham på kirkegården i dag.

– Blir dere med og kjører Sverre? sier Celia.

– Sverre?

– Ja, sier Celia og peker på G-force-karusellen.

– Den ene karusellen på Tusenfryd heter Sverre. – Ethvert tivoli med respekt for seg selv har en Sverre, så da døper jeg den der for det.

– Du er syk, sier Cliff.

Vi kjører Sverre to ganger før vi stiller oss i pølsekøa. Mens vi står der, får jeg øye på Jens som står i en loddbod.

Jobber han her? Jeg spiser pølsa mi og ser på ham mens han deler ut lodd og henter ned premier. Han er så rolig. Ikke treig, bare avslappa og cool.

Celia putter siste bit av pølsa si i munnen og slikker seg på leppene.

– Jeg elsker pølser, sier hun.

Hun vet hvordan det høres ut. Vil at jeg skal si noe, så jeg holder kjeft.

– Vi stikker hjem og ser en film. Er du med, Edor? sier Cliff og legger armen rundt skuldra mi.

– Bare dra dere. Jeg vil kjøre mer.

– Tuller du? Det er rett før jeg kaster opp, sier Celia.

– Bare dra. Jeg kommer kanskje senere. Skal møte Beate snart.

– Men Beate er så kjedelig, sier Celia.

– Kjeften!

Da Celia og Cliff har gått, har jeg mest lyst til å gå bort til Jens og spørre hvor vi skal kjøre i dag. Følelsen av å kjøre karusell kan ikke måle seg med følelsen av å kjøre motorsykkel.

Tenk om han sier nei. Tenk om han fortsatt er sur. Faen. Jeg skjønner ikke hva jeg er redd for. Vi hadde det jo gøy i går. Likevel er det noe som stopper meg fra å gå bort. Kanskje han ikke vil snakke med meg engang.

Jeg kjører Sverre til jeg kaster opp bak en søppelbøtte. Det lukter popcorn og gamle pølser fra søpla, og jeg brekker meg en gang til.

– Fuck, sier jeg og tar et par ustødige skritt.

Da jeg lukker øynene, snurrer alt. Jeg sjangler. Munnen smaker dritt. Tærne hekter seg i en kabel som ligger teipa fast i asfalten, og jeg snubler. Asfalten kommer nærmere og nærmere mens jeg prøver å stokke beina. I siste liten får jeg tak i en benk og faller rett i fanget på noen. Jeg støtter meg mot benken og skyver meg opp i stående stilling igjen.

– Se deg for, da, sier Jens. Han sitter der og leser i en bok. – Åh! Er det deg?

Jeg har ikke fått med meg at han har gått fra loddboden. Jeg hadde tenkt å drite i hele Jens, men nå legger han boka ved siden av seg på benken og ser på meg som om jeg har ramla på ham med vilje.

– Skal vi kjøre en tur i kveld også?

– Jeg er på jobb. Dessuten tror jeg kanskje ikke det er så lurt.

– Hvorfor ikke?

– Onkel var ikke så veldig blid da jeg kom tuslende hjem på morgenkvisten, for å si det sånn.

– Bare til kirkegården, vær så snill, sier jeg.

For hvis han ikke vil kjøre meg noen andre steder, vil han kanskje kjøre meg dit. Jeg vil ikke føle meg som dritt lenger.

– Kanskje en annen gang, sier han.

– Ok, sier jeg. Jeg tar tak i plakaten som henger på lyktestolpen bak ham, og river den ned. – Finnsnes Gay Pride Parade?

Jeg river plakaten i småbiter. Føler meg som en fireåring, men det hjelper å ødelegge noe. Det hjelper i cirka tre sekunder før det ikke hjelper en dritt. På vei bort tar jeg opp mobilen for å ringe Beate.

10

Jens

Onkel Torstein har snakka i telefonen i en time nå. En eller annen har visst ombestemt seg og vil ikke være med på paraden likevel, så arbeidsoppgavene må fordeles på nytt. Jeg har ingenting å gjøre og setter meg ved kjøkkenbordet. Jeg plukker litt på saksa. Ruller limstiften fram og tilbake over bordet. Onkel Phil legger en hånd på skuldra mi idet han går forbi. Han smiler til meg og forsvinner inn i stua.

– Da fikser du det? Fint! sier onkel Torstein og legger endelig på.

– Ordner det seg?

– Ser sånn ut. For et styr. Visst er det gøy, men jeg kommer til å være overlykkelig når alt er ferdig. Jeg kommer til å sove en uke i strekk. Jeg skal ikke tenke en eneste stressende tanke resten av året. Jeg lover.

– Så det å være advokat er ikke stressende i det hele tatt? spør jeg.

– Sammenlignet med dette, nei!

– Det er bare fordi jeg må ta meg av alt det som er stressende på jobb, roper onkel Phil.

– Ikke hør på ham, sier onkel Torstein. – Hva gjør du? Lager plakater?

– Nei, jeg vet ikke hvordan jeg gjør det.

– Velg en farge, sier onkel og setter seg ved bordet.

– Grønn.

– Klipp ut alt det grønne du finner.

Jeg begynner å bla gjennom bladene. Først føles det meningsløst, og jeg bruker mer tid på å lese artiklene enn på å klippe. Men etter en stund klipper jeg med stadig større entusiasme.

Haugen av glansa grønt papir blir større og større, og da jeg ser et pynta juletre i et gammelt Se og Hør, setter jeg saksa i bladet. Onkel Torstein skriker til. Jeg skvetter så jeg klipper juletreet i to.

– Jens!

Onkel Torstein river bladet fra meg, og først da han glatter febrilsk over siden med hånda, ser jeg at det ikke bare er juletreet jeg har klippa i to. Det er noe kjent med dama ved siden av treet også.

– Du har halshugd Hanne, Jens! Hvordan kunne du?

– Hanne?

– Krogh! Få den jævla giljotinen din, sier onkel Torstein og river saksa fra meg.

Onkel Phil ler så han hikster.

– Finnes det virkelig en reportasje du har gått glipp av?

Onkel Torstein ser på framsiden.

– Juleutgaven 1987, tydeligvis. Jeg kommer aldri til å få tak i et nytt.

– Han glemmer det snart, sier onkel Phil og blunker til meg.

– Glemmer? Jeg kommer aldri til å glemme det.

– Stol på meg, sier onkel Phil og blunker til meg igjen.

Jeg vet ikke hva blunkinga skal bety, men onkel Torstein ser ikke ut til å glemme det med det første.

Onkel Phil henter utklippsboka til onkel Torstein og setter en teip bakpå Hanne Krogh.

– God som ny.

– Tuller du? Jeg kan ikke lime inn det der.

– Klart du kan, sier onkel Phil, og så gjør onkel Torstein det, selv om han surmuler.

Jeg lurer på hva jeg skal gjøre med alle de grønne papirbitene. Onkel Phil legger en plakat foran meg og sier at jeg sikkert kommer på noe. I begynnelsen limer jeg på måfå, men etter hvert er ansiktet til Edor alt jeg klarer å se for meg. Det blir ikke så verst, syns jeg, selv om han er grønn og skeiv.

– Så fint, sier onkel Torstein og lener seg over bordet.

Tenk om onkel kjenner ham, tenker jeg. Tenk om han skjønner hvem det er.

– Det er noe som mangler, sier han og legger hodet på skakke. – Gi meg den.

Han tar limstiften fra meg og begynner å lime grønne antenner ut fra haka.

– Hva er det du gjør?

– Det er ingen som skjønner at det er et romvesen, hvis du ikke limer på noen tentakler her og der.

– Romvesen?

Onkel Torstein gjør seg ferdig og holder plakaten opp foran meg, opp ned.

Nå ser jeg det samme som onkel Torstein, et romvesen. Tenker at det kanskje er like greit. Hadde Edor sett hvem plakaten ligna på, ville han garantert aldri snakka med meg igjen. Kanskje vil han ikke det uansett. Jeg skulle ikke vært så kjip. Jeg ser ham for meg, sittende på huk ved graven. Ser ham komme luntende tilbake. Øynene hans som ikke klarte å møte mine, ikke før vi satt på svaberget på Tungeneset. Hadde jeg sagt ja til å kjøre ham i går, ville jeg kanskje vært sammen med ham nå istedenfor å sitte her med saks og papir.

For en megadust jeg er. Hvem sier nei til å kjøre noen til kirkegården. Faen. Ikke rart jeg ikke klarer å få noen venner på egen hånd. Jeg må finne på noe, og etter at jeg har limt Jeg kommer ikke fra Mars, jeg er bare homo på plakaten, vet jeg hva jeg må gjøre.

Da onkel Torstein og onkel Phil har gått ut i hagen for å vanne plenen som holder på å dø, finner jeg fram den rosa reservehjelmen som Niklas vanligvis pleier å bruke. Så skriver jeg en lapp som jeg stikker opp under polstringa i hjelmen: Lær meg å svømme, og jeg skal kjøre deg hvor du vil. Faen så mye enklere det er med Niklas. Han kan jeg trygt drømme om, for jeg vet at det aldri blir noe mellom oss. Edor kjenner jeg så vidt. Jeg tar med meg hjelmen og går ut på verandaen. Onkel Torstein og onkel Phil står midt på plenen og peker på trærne som sperrer for utsikten. Planlegger hvilke de skal felle, og hvilke som skal få stå.

Jeg går ned til dem. Berget er varmt og ruglete under de bare føttene mine. Gresset mykt, men likevel stikkende.

– Kanskje vi skulle tatt en tur til kirkegården? Planta noen blomster eller noe? Jeg har ikke vært der siden bestefar døde, sier jeg.

Jeg får sitte foran siden jeg har lengst bein. Onkel Phil setter på en CD med Hanne Krogh. Onkel Torstein nynner med. Og du var en cowboy fra Karmøy. Jeg syns du var litt av et syn. Men du var en Cowboy fra Karmøy, og jeg var en jente fra by’n.

Den rosa hjelmen ligger mellom de svette lårene mine. Jeg dytter lappen enda litt lenger opp under polstringa i hjelmen. Heldigvis spør ingen hva jeg skal med hjelmen. Virker ikke engang som de legger merke til den.

Da vi kjører forbi Amfi, får jeg øye på Edor utenfor Burger King. Jeg ser ikke om han er sammen med noen eller alene. De få sekundene blikket hans møter mitt, varer altfor lenge. Han har sett meg, jeg vet det. Jeg vinker ikke. Smiler ikke. Gjør ingen tegn til å ha sett ham. Ser bare fort ned i fanget igjen. Kjenner hvordan varmen sprer seg i ansiktet. Hvordan lårene klistrer seg til bilsetet. Hvordan T-skjorta blir enda våtere av svette. Armene til Edor rundt meg da han satt bakpå sykkelen min. De solbrune leggene hans da han løp nedover gelenderet på Tungeneset. Edor som er splitter naken. Edor som dytter meg mot vannet. Edor som svømte og svømte og svømte. Som jeg trodde trengte hjelp. Edor som jeg «redda» med en shorts. Så flaut!

– Sånn, her er vi, sier onkel Phil og stopper bilen på parkeringsplassen.

Onkel Torstein tar med blomstene. Jeg tar med meg hjelmen. Onklene mine ser litt rart på den, men de sier fortsatt ingenting. På vei mot graven til bestemor og bestefar prøver jeg å huske hvor Edor stoppa. Han gikk i alle fall i motsatt retning av oss.

Vi planter blomstene, og onkel Torstein sender meg for å hente vann i en av kannene ved utgangen. Jeg går en lang omvei. Tråkler meg mellom gravsteinene. Vet ikke helt hva jeg ser etter. Jeg trodde det skulle bli lettere å finne graven, at jeg ville huske hvor han stoppa, men det er altfor mange daue folk her.

Akkurat da jeg skal skrå tilbake mot utgangen, ser jeg en bukett med visne løvetann og geitrams ligge på en ustelt grav. Jeg leser på gravstøtta. Det er sikkert moren hans. Og den dagen vi var her, var det nøyaktig fem år siden hun døde, og nøyaktig førtito år siden hun ble født.

Jeg føler meg enda verre. Tenk at jeg sa nei da han spurte. Jeg kunne jo bare kjørt hjem og henta reservehjelmen. Fort snur jeg meg mot onklene mine. De holder hender og står med ryggen til. Jeg legger hjelmen ved siden av gravstøtta og jogger mot vannkrana borte ved porten.

Det kalde vannet skvulper nedover leggene mine da jeg går tilbake. Kaldt vann som kjøler ned kroppen nok til at jeg skjønner hva jeg har gjort. Herregud! Jeg må hente hjelmen. Jeg kan ikke la den ligge der. Det er jo ikke engang sikkert at Edor kommer tilbake. Kanskje finner noen andre den før ham. Jeg må hente den. Onkel Phil snur seg og ser på meg.

– Kommer, roper jeg og går mot dem med raske skritt mens jeg ser meg over skuldra etter hjelmen. Tenk om det er feil gravstøtte, tenker jeg, enda jeg vet at det ikke er det.

Da jeg setter vannkanna fra meg på bakken, ser onkel Phil på meg med et blikk jeg ikke klarer å tyde. Onkel Torstein tar kanna og tømmer den så fort at det renner ut gjennom både toppen og tuten. Den knusktørre jorda klarer ikke å ta unna alt vannet. Istedenfor å trekke ned i bakken vaskes jorda vekk, og de små sommerblomstene som vi har planta, flyter nesten av gårde.

– Forbanna fordomsfulle, rasistiske, bedrevitende jævler, sier onkel Torstein og tørker øynene. – Kan du skjønne at jeg elska dem likevel?

Jeg svarer ikke. Tar bare med meg vannkanna og følger etter dem da de går. Verken mamma eller onkel Torstein har noen gang sagt et vondt ord om bestemor og bestefar mens jeg har hørt på. Mamma har alltid sagt at onkel Torstein ikke har hatt det så lett, men det er også alt. Jeg trodde hun mente på skolen, eller bare sånn rent generelt. Dritt og grums som ikke nødvendigvis har så mye å gjøre med verden rundt.

Bestemor og bestefar, verdens snilleste. Kanskje er det sånn at det ikke finnes to i hele verden som kjenner et menneske på den samme måten. Jeg vet ikke.

Siste sjanse. Onklene mine sitter i bilen. Motoren går på tomgang. Det kjennes som jeg har lagt hele livet mitt i den hjelmen, og nå har jeg mistet all kontroll. Bare tanken gjør meg svimmel.

– Jens? sier onkel Phil og ser på meg. – Kommer du?

– Jeg … jeg …

Jeg ser innover kirkegården. Ser ikke hjelmen fra her jeg står. En blå pickup kommer kjørende inn på parkeringsplassen og parkerer ved siden av oss.

– Jens?

– Jeg kommer.

Edor

Beate har sola i øynene, myser mot meg, smiler. Hun putter et jordbær i munnen og klør seg på nesa. Flytebrygga gynger under oss, og jeg lukker øynene. Bølgene skvulper sakte mot brygga og mot steinene inne ved land. Beate nynner. Jeg legger meg på magen, lar fingrene gli gjennom vannet.

En måke dukker og kommer opp med en fisk, en seilbåt glir forbi. Beate strekker seg etter et nytt jordbær. Hun er solbrent på skuldra, har begynt å flasse litt. Tærne som stikker ut fra sandalene er støvete, tåneglene har rosa lakk.

Alt er så fint. Så inn i helvetes kjempefint. En kløe på innsiden av kroppen. Jeg klarer ikke å stoppe den uansett hvor hardt jeg prøver. Det kribler i alle tærne, oppover leggene, i alle fingrene, i armene, i hodet. Jeg burde være glad for at Beate ikke er sur lenger.

Jeg legger hodet bakover og trekker pusten dypt.

– Er det noe galt? spør Beate.

– Nei.

Kan det ikke skje noe? Et eller annet? En kjempebølge fra ingen steder som sluker seilbåten rett foran øynene på oss, der den glir idyllisk forbi. Motorhavari i flyet som lager en hvit stripe over den knallblå himmelen. En liten eksplosjon som sender flyet rett inn i et av fjellene, eller rett i havet. Kanskje treffer det seilbåten? Kanskje treffer det oss? Faen, jeg er sjuk i huet, tenker jeg og ruller rundt så jeg blir liggende på rygg.

– Hva tenker du på?

– Hæ?

Jeg hørte godt hva hun sa, men har ikke noe svar.

– Hva tenker du på?

– Deg.

Det får være bra nok.

Beate skyver solbrillene opp på hodet og ser på meg.

– Kjeder du deg?

– Nei da.

Jeg løfter hodet og ser på henne, men gir opp og slipper hodet ned igjen. Hodeskalle mot betong. Det skrangler i hjernebarken. Jeg gjør det igjen. Smerten sprer seg fra treffpunktet og framover langs begge sidene av hodet. Kjappe ilinger som møtes i et punkt midt i panna.

– Vil du finne på noe? spør Beate.

– Hva da? Det er vel ikke noe å finne på?

– Kanskje vi kan ringe Cliff … og Celia. Dere finner jo alltid på noe gøy.

– Nei.

Telefonen min ringer. Det er pappa som er på vei hjem fra kirkegården. Han lurer på om jeg vil sitte på hjem. Jeg vil ikke det. Jeg vil ingenting. Jeg vil alt. Utstår ikke å sitte i ro hjemme uten å gjøre noe. Utstår ikke å sitte i ro her uten å gjøre noe.

– Edor? sier pappa. – Edor, er du der?

– Ja.

– Da sitter du på med Beate når de kommer til middag, er det greit?

Jeg må ha gått glipp av en del av samtalen. Aner ikke hva han snakker om, men sier ok og legger på.

– Hva ville han? spør Beate.

– Jeg tror dere er invitert på middag, sier jeg og kjenner at dagen er på vei ned i en malstrøm mot helvete.

Å sitte på flytebrygga med Beate er et slags endeløst limbo. Å sitte rundt stuebordet og spise middag mens man prater om været og skolen og framtiden, er som å sitte fast til halsen i kvikksand mens noen syr igjen øynene på deg med piggtråd.

Jens

Jeg tygger bakpå blyanten til jeg får treflis og lakk i munnen. Så diskret som overhodet mulig prøver jeg å tørke de oransje blyantflisene fra tunga. Jeg tenker på alle kjemikaliene som er i lakken. Ikke tenk på det! tenker jeg, men jeg klarer ikke å la være. Den kjemiske smaken har festa seg i munnen, og jeg tar en slurk av vannglasset foran meg. Alles øyne er retta mot onkel Torstein, som sitter oppå bordet fremst i kafeen og snakker. Jeg benytter anledninga til å spytte vannet tilbake i glasset. Blyanten skraper mot papiret mens jeg skriver.

Møtereferat for foreningen «Absolutt sprøyte gale homofile» i region Midt-Troms.

Sted: Domuskafeen

Temperatur: 24°C

Til stede: Onkel Torstein, onkel Phil, en mann i dress og slips (ser ganske svett ut), en mann med bart, blå T-skjorte og shorts, en dame med tykke brilleglass som får øynene til å se svære ut, fire ganske anonyme damer uten spesielle kjennetegn (tre blonde og en med brunt hår), fem ganske anonyme menn (en med høye viker (blond), tre med hvit T-skjorte og kommunegrått hår), tre pensjonister som spiser napoleonskake viste seg å være uskyldige kafégjester.

Sak 1:

Hvor mange kan man forvente at vil komme?

Her er det stor uenighet blant de frammøtte. Etter hvert utvikler det seg til noe som kan minne om en gjettekonkurranse. Forslagene varierer fra tjue til fem hundre.

Sak 2:

Oppdatering og fordeling av oppgaver:

Brilledamen: oppretting av Facebook-arrangement og Facebook-promotering.

Dressen: politiet (tillatelse, dirigering av trafikk).

Onkel Phil: underholdning etter paraden.

Onkel Torstein: hovedorganisator.

Blond dame 1: regnskapsfører.

Blond dame 2: anskaffelse av utstyr.

Mann med bart: Se kjekk ut (ja, han foreslo faktisk det selv) og kontakt med FRI.

Sak 3:

Påkledning:

Etter en del høylytt krangling (og blant annet et forslag fra en av pensjonistdamene med napoleonskake om at alle må gå i bar overkropp), tror jeg det endte opp med at alle kan kle seg i hva de vil (takk gud).

Sak 4:

Plakater:

Onkel Torstein spør av høflighetsgrunner om noen har lyst til å være med og lage plakater. Ingen melder seg. Onkel Torstein virker påfallende fornøyd.

Sak 5:

Ny møtedato:

Enstemmig vedtatt at neste møte settes to dager fra i dag.

Takk og farvel – Nå vinkveld*

*Sitat onkel Torstein

Etter at møtet er over, kommer onkel Phil bort og setter seg ved siden av meg. Han tar arket fra meg, og jeg lukker øynene mens han leser. Da han er ferdig, kremter han. Han strekker seg etter vannglasset mitt. Jeg rekker ikke å stoppe ham før han har tatt en diger slurk.

– Vi tenkte å invitere alle på ost og vin hjemme hos oss nå. Det blir hyggelig, tror du ikke? Så kan du jo få satt navn på dressen og barten og brillene.

– Det skulle jeg gjerne, men jeg har dessverre en annen avtale.

– Å?

Jeg svarer ikke. Magen rumler for å bekrefte avtalen vår. Vi har ikke lyst på muggen ost, noen av oss.

11

Edor

Beate sitter ved kjøkkenbordet og ruller den rutete duken mellom fingrene. Pappa, Kiat og folka til Beate sitter inne i stua og skravler. Jeg har rydda av bordet uten at noen har bedt meg om det, og nå står jeg med panna lent mot et grønnmalt kjøkkenskap og vasker opp.

– Rart med den hjelmen, sier Beate. Hun løfter opp den rosa motorsykkelhjelmen og snur på den. – Rart at den bare skulle ligge på graven.

– Det er vel ikke så rart, sier jeg.

– Syns du ikke?

Kanskje det er Jens som har lagt den der? Tanken på at det kan være ham, har snurra rundt i hodet mitt helt siden pappa trakk den fram under middagen. Kanskje er det et hint om at jeg får være med på sykkelen hvis jeg har lyst. Men rosa? Den ser ikke så veldig Jens ut, akkurat.

– Det er noe her, sier Beate.

– Hva da?

Hun lirker under polstringa på hjelmen og trekker fram en lapp som hun bretter ut.

– «Lær meg å svømme, og jeg skal kjøre deg hvor du vil», leser hun.

– Få den!

– Vet du hvem som har lagt den der?

– Nei. Få den!

– Hva er det med deg?

– Få den.

Beate gir meg lappen, og jeg stikker den i lomma. Hun tar kopphåndduken og begynner å tørke glass. Pappa kommer inn på kjøkkenet for å hente en flaske vin i kjøleskapet.

– Så her står dere og har det gøy.

– Gøy?

– Ja, ser jo ut som dere koser dere, sier pappa, og det virker som om han mener det. Beate tar imot et fat og skyller såpe av det. Pappa går inn i stua igjen og lar oss være i fred.

– Jeg kan finne på gøye ting, jeg også, sier Beate.

– Jeg vet jo det, sier jeg og lener meg mot henne for å snike meg til et kyss. – Dette er jo gøy, syns du ikke?

– Er det sånne ting du tror jeg syns er gøy? Oppvask og vasking? Tror du jeg tar meg en runde med støvsugeren når jeg kjeder meg en lørdags kveld mens du er ute med Celia og Cliff?

– Tåler du ikke en spøk?

– Ha ha, kjempemorsomt.

Vi vasker opp i taushet. Oppvaskmaskinen røyk for en måned siden, og det ser ikke ut til at pappa har tenkt å få fiksa den med det første. Mens jeg står der med hendene fulle av skum og skrukkete fingertupper, tar Beate plutselig tak i T-skjorta mi og trekker meg helt inntil seg. Hun har skum på hendene, og T-skjorta mi blir våt og kald.

– Slutt, sier jeg.

Beate legger hendene sine bakpå ryggen min, stikker dem under strikken på bokseren og skraper neglene over rumpa mi så jeg får gåsehud.

– Slutt.

– Vi stikker, sier hun og trekker meg med ut i gangen.

– Hva er det du gjør? Vi kan jo ikke bare stikke.

– Åh?

Beate forsvinner inn i stua, og jeg lurer på hva som er galt med henne. Vanligvis er det jeg som prøver å trekke henne vekk fra middager. Nå som hun har tatt styringa, vet jeg ikke helt hva jeg skal gjøre. Så jeg gjør ingenting. Ikke før hun kommer tilbake med en liten flaske vodka fra barskapet til pappa.

– Er du gal? Han kommer til å kverke meg.

– Han kommer aldri til å merke det. Kommer du, eller? sier Beate. Hun har allerede tatt på seg skoene og er på vei ut døra.

Inne fra stua er det latter og stemmer. Ingen tegn til at noen der inne har fått med seg hva som skjer. Jeg følger etter Beate, lar henne ro jolla ut til båten, setter meg i baugen og ser på mens hun starter båten.

– Kanskje det er best om jeg kjører, sier jeg.

– Nei, sier Beate, og jeg gidder ikke å krangle.

Mens Beate fortøyer båten ved brygga, plumper jeg uti vannet. Beate fortøyer skikkelig. Jeg er ikke redd for at knuten skal gli opp.

– Kom igjen, da, sier Beate. – Du trenger vel ikke å svømme nå igjen.

Beate tar skateboardet mitt mens jeg kler på meg. Hun skater fra meg bortover veien.

– Vær forsiktig, roper jeg.

Beate svarer ikke. Hun flipper bare brettet, en hel runde, og lander ganske elegant.

– Når har du lært deg å skate, liksom?

Beate trekker på skuldrene.

– Er vel ikke så vanskelig, sier hun.

Jeg har aldri sett henne på et skateboard. Noen må ha lært henne et eller annet, og noen er ikke meg. Det stikker i magen ved tanken på at jeg ikke vet hvem det er.

– Kommer du, eller? Celia møter oss på grillen. Så stikker vi hjem til meg når Cliff er ferdig på jobb. Mamma og pappa kommer sikkert ikke hjem med det første. Så ut som om de kosa seg.

Celia? Når begynte Beate å henge med Celia? Har jeg gått glipp av noe?

– Men?

– Kom nå!

Cliff står i kassa da vi kommer. Han tørker svette fra panna med håndbaken og smiler mot Celia, som allerede har kommet.

Beate og Celia, som vanligvis ikke tåler trynet på hverandre, klemmer og hvisker. Jeg vet ikke hva de hvisker om, og det gjør meg sykt stressa.

Da jeg snur meg for å finne en plass hvor jeg kan sitte, ser jeg rett inn i de grønne øynene til Jens. Han sitter ved vinduet, og da jeg møter blikket hans, ser han bort.

– Hei, sier jeg og ramler ned på stolen ved siden av ham.

Jeg vet ikke om han fortsatt er sur, men akkurat nå er alt bedre enn Celia og Beate. Jeg vet ikke hva det er de driver med, bare at jeg ikke liker det.

– Hei, sier Jens og ser endelig på meg.

– Vi skal opp til Beate etterpå. Vil du være med?

– Tror ikke det. Jeg burde komme meg hjem.

– Kom igjen. Lev litt, da, sier jeg.

Jeg sier ingenting om hjelmen. Ikke noe om lappen eller det som sto på den. Jens nevner den ikke, han heller.

Beate dumper ned på fanget mitt, og jeg skulle ønske hun hadde satt seg på stolen ved siden av. Celia setter seg i sofaen ved siden av Jens, og Jens flytter seg helt inntil vinduet.

– Du må jo bli med, sier Beate og snurrer litt på en hårlokk.

Jeg har aldri sett henne tvinne håret sitt før. Det ser passe teit ut, som noe man ser i en film med dumme blondiner. Er det noe Beate ikke er, så er det dum. Ikke er hun blond heller. Jeg har lyst til å sette dagen på pause. Ta en time out for å analysere kampen.

– Eh, jeg …

– Klart han blir med, sier Celia, og det ser ut som Jens gir opp.

Han svarer ikke. Ser bare ut av vinduet og faller litt sammen. Som om det å være sammen med oss er det siste han vil.

Det er ikke langt å gå hjem til Beate. Bare forbi kirka og skolen og opp bakken, men kvelden er klam som en skinnbukse, og svetten renner nedover ryggen min så skjorta klistrer seg til kroppen. Jeg tar den av meg og slenger den over skuldra. Cliff gjør det samme. Jens og jentene beholder skjortene på, men Beate har åpna så mange knapper at hun like gjerne kunne tatt den av.

Jeg prøver å ikke se på puppene hennes. Prøver å ikke se at Cliff også ser på puppene hennes. Så jeg ser på Jens i stedet. Tenker på lappen i lomma. Lurer på om jeg skal si noe.

Beate låser opp terrassedøra, og guttene går ut på plattingen. Celia og Beate sier de skal lete etter mer drikke. Det ser ut som om Jens ikke vet helt hvor han skal gjøre av seg. Han går rundt ute på plenen. Stopper borte ved rosebuskene og ser utover sundet.

– Hvordan møtte du ham? sier Cliff og nikker mot Jens.

Han høres nesten ut som Beate når hun spør meg om Celia.

– Er du sjalu, eller?

– Ikke kødd, da! sier Cliff og prøver å bryte meg i bakken.

– Faen, Cliff. Slutt!

Cliff gir seg ikke. Ikke før han har most meg ned i gresset så jeg er grønn på knærne.

Jeg koster gress fra klærne og ser bort på Jens. Han står fortsatt og ser utover sundet. Som om han ikke har oppdaga brytekampen.

Celia og Beate kommer ut. De har funnet en flaske vodka og smiler fornøyd. Vi slår oss ned i en ring på plattingen. Da Beate roper på Jens, kommer han også.

Celia sender rundt glass, og vi fyller opp med Fanta og vodka.

– Skal vi leke «Jeg har aldri»? spør Cliff.

– Kan vi ikke bare drikke og kose oss? Vi trenger vel ikke å leke en dum lek, vel, sier jeg.

– Ikke vær så kjedelig, sier Beate.

Jeg tar en slurk av drinken min. Den smaker definitivt mer vodka enn Fanta.

– Hvis du har gjort det som blir sagt, så må du drikke. Hvis noen sier: «Jeg har aldri spist kjøttkaker», for eksempel, så drikker du, sier Cliff til Jens.

Jens nikker.

Faen, Cliff, tenker jeg. Kan du ikke bare holde kjeft? Alle har lekt «Jeg har aldri», du trenger vel ikke å forklare reglene.

– Jeg har aldri bada naken, sier Celia og tar en stor slurk av glasset sitt.

Vi drikker alle sammen. Alle har bada nakne. Bare ikke Jens.

– Jeg har aldri hatt sex, sier jeg og ser bort på Beate.

Det er bare Beate som drikker.

– Hvem har du hatt sex med?

Jeg skal faen meg knuse ham. Rive tarmene ut av ham og lage pølser av dem før jeg tvinger dem ned gjennom halsen på ham.

– Deg vel, dummen.

– Hæ?

– Okei, okei, sier Celia. – Det ser ut som om vi har et definisjonsproblem her.

– Hva mener du med sex, Beate? spør Cliff.

– Fingring, suging, slikking, og …

– Ok, vi får ta den på nytt, sier Celia. – Jeg har aldri hatt sex, sier jeg igjen, og nå drikker alle, bortsett fra Jens.

Beate rødmer. Jens ser helt bortkommen ut. Han plukker på en sårskorpe på kneet og ser på hekken.

– Jeg har aldri kyssa en jente, sier Beate.

Jens drikker ikke nå heller. Faen. Stakkars fyr. Jeg sa jo at han måtte leve litt. Jeg klarer ikke å se på dette lenger.

– Vi gjør noe annet, sier jeg.

– Åh! Jeg glemte nesten at jeg hadde denne, sier Celia og trekker opp en halvrøyka joint fra shortslomma. – Fikk den av broren min.

Celia tenner jointen, tar et trekk og sender den videre. Beate nøler, skal til å si noe da hun får jointen, men så ser hun meg rett inn i øynene og tar et magadrag. Celia klapper i hendene.

– Jeg liker den nye Beate, sier hun. – Hva har du gjort med henne, Edor?

Jeg tar imot jointen. Trekker ned i lungene. Holder pusten. Ser bort på Jens. Lurer på hvordan jeg kan få ham vekk herfra. Stakkars fyr. Hva kommer han til å tro om meg?

– Har du aldri kyssa en jente? spør Celia.

Først tror jeg det er Jens hun snakker til, men det er Beate.

Beate rister på hodet.

– Herregud, sier Celia og setter seg nærmere Beate.

Beate lener seg mot henne, tar et trekk av jointen før hun sender den videre til meg. Celia ser på Beate og legger panna si mot hennes. Sånn sitter de, lenge. Jens går og setter seg ute på gresset. Jeg går etter, setter meg ved siden av og legger armen om skuldra hans.

– Ikke bry deg om dem, de er ikke helt normale.

Jeg holder jointen fram mot ham. Han nøler et øyeblikk, men så tar han imot, trekker godt inn og hoster som en gal etterpå. Vi ser på hverandre, og så ler vi. Jeg lener hodet på skuldra hans. Med øynene lukka sitter jeg og kjenner på sommernatta. Temperaturen har falt en grad eller to, doggen har lagt seg i gresset som bitte små perler. Krøllene til Jens kiler meg i øret, og da jeg åpner øynene, ser jeg at han sitter og ser ned på meg.

Cliff stikker fingeren i siden på meg.

– Au!

Han nikker i retning av Beate og Celia, som sitter og kliner. Er det liksom greit for henne å kline rundt, så lenge det er med en jente? Jeg snur meg vekk, ser utover sundet. Ser på rosene som vokser borte ved gjerdet. Kjenner armen til Jens mot armen min.

– Har du virkelig aldri kyssa en jente?

Jens rister på hodet.

– Har du kyssa en gutt, da?

Han rister på hodet igjen og tar en slurk av glasset som står foran ham.

– Ikke jeg heller, sier jeg.

Celia og Beate har tydeligvis slutta å kline, for jeg hører dem snakke bak meg, Cliff også.

– Vi går inn og ser etter mer drikke, sier Cliff. – Har herrene noen ønsker?

– Hva som helst, sier jeg.

Beate, Cliff og Celia forsvinner inn i huset.

Jeg legger meg bakover i gresset, ser opp på himmelen som snurrer rundt over meg. Eller er det bakken som snurrer rundt under meg? Jeg er ikke sikker. Jens legger seg ved siden av meg. Vi ser på hverandre, og jeg innbiller meg at vi har en slags stirrelek.

– Har du lyst til å prøve? spør jeg.

– Hva da?

Jeg snur meg over på siden, legger haka i hånda og ser ned på ham. Hvis Beate kan, så kan vel jeg også, tenker jeg.

Leppene hans er myke. Han åpner dem så vidt, og jeg stikker tunga forsiktig inn i munnen hans. Han smaker vodka, gress og hamburger. Det kjennes helt annerledes enn å kysse Beate, og jeg tror ikke det er fordi Jens er en gutt. Jeg tror det er fordi det er nytt, fordi vi ikke har kyssa før. Nesene våre er først i veien, og når vi finner ut av dem, er det alt det andre. Hvor skal jeg gjøre av armen? Tenk om han syns jeg er dårlig til å kysse? Så kommer jeg på at han aldri har kyssa noen før, og da slapper jeg litt mer av. Han kysser så forsiktig, men samtidig er det som om han ikke holder tilbake noe. Han stryker meg over ryggen.

Ikke stopp, tenker jeg da han flytter hånda si vekk fra meg. Og så: Hva er det jeg driver med? Hva i helvete er det jeg driver med? Jeg kjenner at jeg blir hard. Faen, det må være noe galt med meg!

Fort ruller jeg meg over på magen, så ikke Jens skal merke noe. Leppene hans er fortsatt fuktige fra kysset. Jeg tenker på hjelmen hjemme på kjøkkenbordet. På lappen i lomma. På Beate. Fuck! Jeg er syk i hodet.

– Hva driver dere med, da? spør Beate.

Beate, Cliff og Celia står på plattingen med en flaske rom og en halvannen liters flaske med cola.

Kan de ha sett noe?

De kommer bort til oss og dumper ned på plenen, oppfører seg helt vanlig.

Oppfør deg helt vanlig, du også, tenker jeg og lener panna på plenen. Så åpner jeg munnen og tar en munnfull gress som om jeg var en ku.

– Hva er det du driver med? spør Cliff.

Jeg vet da faen hva jeg driver med, tenker jeg og tygger i meg gresset før jeg skyller ned med cola.

– Vi diskuterte litt da vi var inne, sier Celia og ser på Jens. – Du har aldri kyssa noen, ikke sant?

Jeg tar en stor slurk av flaska med rom, tar meg ikke engang bryet med å blande med cola. Jens hadde kanskje aldri kyssa noen. Tenk om han sier noe!

– Vi tenkte vi kunne hjelpe deg litt på vei, sier Beate.

– Et kyss fra alle oss, sier Cliff.

– Hva er det som feiler dere? spør jeg.

– Det er jo bare på gøy, jo, sier Beate. – Du vil vel ha det gøy?

– Vi lager en lek ut av det.

Celia holder fram et sjal.

– Du får bind for øynene, så kan du gjette hvem det er.

– Er du med, Jens?

Celia venter ikke på svar, men binder sjalet for øynene på Jens, som gjør et halvhjertet forsøk på å stoppe henne.

– Men slutt, da, sier jeg.

Jens sitter i gresset, og de andre stiller seg i kø foran ham. Celia, Cliff og Beate. Fem sekunder på hver, har Celia bestemt. Alle holder hånda i været og teller med fingrene mens de kysser. Jeg vet ikke hvordan Jens klarer det, men han gjetter riktig på alle. Kanskje er ikke sjalet bundet ordentlig fast. Celia dytter meg i siden, det er min tur.

– Det er vel faen ikke noen vits når han allerede har gjetta riktig på alle dere andre. Han vet jo at det bare er meg igjen.

– Edor, nå har jeg gjort det. Du får ta en for laget, du også, sier Cliff.

Han skulle bare visst.

– Greit, sier jeg.

Jeg går bort til Jens og bøyer meg ned. Streifer så vidt borti leppene hans med mine.

– Sånn, sier jeg.

– Feiging, sier Cliff.

Jens tar av seg sjalet. Jeg klarer ikke å se på ham, klarer ikke øynene hans på meg.

– Jeg må på do, sier Jens og forsvinner inn i huset.

Han blir borte lenge, og til slutt sier Beate:

– Jeg går og ser etter ham.

Jeg reiser meg og går etter henne. Redd for hva hun skal finne på å si eller gjøre når hun finner Jens. Vi går side om side. Passer på så vi ikke er borti hverandre. Det er en syk kveld. Det er som om jeg ikke vet hvordan jeg skal oppføre meg i nærheten av henne. Vi sjekker doen i første etasje, men det er ingen der.

– Kanskje han er oppe, sier Beate.

Jeg følger etter henne opp trappa. Ser hvordan hun vrikker på hoftene mens hun går opp trappa der det henger bilder av hele oppveksten hennes. Skjørtet er tynt og følger hver minste bevegelse.

– Vil du ikke ha meg mer? spør jeg.

– Jeg tror kanskje han har gått, sier Beate og ser inn på badet.

Jeg følger etter henne inn i rommet. Lukker døra etter meg og ser på henne.

– Vil du ikke ha meg lenger?

Beate svarer ikke. Hun ser bare utfordrende på meg. Som om hun venter på at jeg skal gjøre noe. Hva faen er det hun vil at jeg skal gjøre?

Jeg går nærmere. Hun flytter seg ikke, ser bare på meg med det blikket jeg ikke aner hva betyr. Da jeg dytter henne mot veggen, gjør hun ikke motstand. Hun står bare der. Jeg har lyst til å slå henne. Til å kysse henne. Til å vite hva det er meningen jeg skal gjøre med henne.

Hun har ikke BH under blusen, og puppene hennes er myke og store. Jeg klemmer forsiktig. Kysser henne på halsen. Hun står fortsatt bare der. Jeg ser på henne. Gransker ansiktet for å finne ut hva det er hun vil. Jeg tenker på Beate som kysser Jens. Som kysser Celia. Beate som bare står der og ikke kysser meg. Jeg knepper opp shortsen og trekker ned bokseren, mest for å få fram en eller annen reaksjon. Beate ser bare på meg. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Det prikker bak øynene. Alt snurrer. Tankene. Rommet.

– Det er greit, sier Beate.

Jeg tar ikke av henne trusa engang. Trekker den bare til side mens jeg klemmer henne mot veggen og presser meg inn i henne. Kysser henne hardt og gjør meg ferdig.

Beate griner. Hun sitter på badegulvet og griner så hun hikster. Faen, tenker jeg. Hva har jeg gjort nå?

– Er jeg moro nok for deg nå?

– Beate …

– Det er ikke så farlig, sier hun og tørker tårene. Hun ser meg rett inn i øynene. – Den første gangen er jo aldri noe særlig uansett.

– Er det derfor du oppfører deg så rart? Fordi du vil være gøy? Er det derfor du er sammen med Celia?

Beate svarer ikke, og jeg klarer ikke å se på henne mer. Klarer ikke å tenke på hva jeg har gjort. På hvem jeg har kyssa. På hvem hun har kyssa. Så jeg gjør det eneste jeg kan gjøre. Lar henne sitte alene igjen på badet mens jeg går ned trappa, ut av huset. Cliff kommer ut på trappa og roper etter meg, men jeg fortsetter å gå.

Jeg skulle ønske denne dagen kunne forsvinne. Bli slukt av hukommelsen.

Det må være noe galt med meg, for det er ikke Beate jeg tenker mest på der jeg går. Jeg tar mobilen opp fra lomma. Åpner Facebook og søker etter Jens Tromsø. Faen så sliten jeg er. Sliten av meg selv. Jeg setter meg på en stein i grøfta og blar gjennom alle som heter Jens og kommer fra Tromsø. Finner ikke min Jens noen steder. Faen! Han er vel ikke min Jens. Hva er det som går av meg? Jeg vet ikke engang hvorfor jeg gidder. Hvorfor jeg leter videre.

Det bor tydeligvis færre Jenser i Tromsø enn jeg hadde trodd. Lista er ikke uoverkommelig lang, men jeg finner ham ikke. Hvis han i det hele tatt er på Facebook, må han være en av de som har profilbilde av et dyr, eller av sola eller noe helt annet. Faen i helvete. Jeg har lyst til å slenge mobilen bortover veien. La den ligge der til det kommer en bil og kjører over den så den blir enda mer ubrukelig.

12

Jens

Jeg må ha tak i den hjelmen. Jeg må ha tak i den hjelmen. Setningen går på repeat i hodet mitt der jeg stresser over kirkegården. Målbevisst mot graven som jeg først sleit med å finne, og som jeg nå aldri kommer til å glemme hvor er.

Det var bare en vennskapelig greie. Jeg var sikker. Helt sikker. Nå er jeg ikke sikker i det hele tatt. Og Edor! Han kommer i alle fall ikke til å tro at det var en vennskapelig greie. Ikke etter at jeg kyssa ham. Han må ha kjent det, han også, at det slett ikke var et spesielt vennskapelig kyss. Jeg har ennå smaken av ham i munnen. Leppene hans, så myke. Jeg visste ikke at lepper kunne være så myke. Jeg har aldri kyssa noen før, så hva vet vel jeg? Men så kommer jeg på at jeg har kyssa Beate, Celia og Cliff. Og Edor. Det var ikke det samme. Ikke i det hele tatt.

Etter kysset gikk jeg ut på trappa for å komme meg litt. Og da jeg sto der, kom jeg på hjelmen. Jeg kan ikke la Edor finne hjelmen. Han kommer til å tro at jeg er ute etter noe mer. Så nå er jeg på kirkegården, midt på natta, men det er ikke hjelmen.

Faen!

Jeg går mellom gravsteinene. Fort. Tråler hele kirkegården, men den er ikke her. Tenk om Edor allerede har funnet den! Tenk om han viser lappen til de andre. Tenk om han allerede har gjort det.

Å gå hjem igjen virker altfor langt. Jeg føler meg helt utslitt. Da jeg var liten, pleide ting å føles litt bedre etter at jeg hadde grått, men øynene er knusktørre. Jeg er ikke engang i nærheten av å klare å presse fram en liten dråpe. Det var han som kyssa deg, sier jeg til meg selv. Selv om jeg vet at det er sant, klarer jeg ikke å tro på det. Han har jo Beate. Det må ha vært en test for å sjekke om jeg er homo. Faen.

Onkel Torstein tar telefonen etter to ring.

– Har det skjedd noe?

Jeg skulle ikke ha ringt. Det er altfor sent. Onkel Torstein blir sikkert livredd. Men når jeg tenker meg om, sitter han sikkert oppe og venter på meg uansett. Akkurat sånn som mamma pleier å gjøre, enda jeg alltid er sammen med Niklas.

– Nei, det har ikke skjedd noe, eller jo. Det er bare en … gutt. Og en motorsykkelhjelm. Og en idiotisk lek. Og et kyss. Nei, fire. Kan du hente meg?

Jeg lukker øynene, hører allerede stemmen til onkel Torstein gå opp i fistel. Forbereder meg på kjeften som kommer, men han kjefter ikke. Ler ikke. Han kommer og henter meg, og ser at jeg har drukket. Jeg nekter ikke for det, og han lager ikke noen stor greie av det, derfor forteller jeg ham alt.

Da jeg kommer ned til frokost, har stabelen med plakater blitt ganske stor. Onkel Torstein klapper på den og sier at han tror det holder.

– Jeg skal henge dem opp senere i dag. Blir du med, Jens?

Før jeg vet ordet av det, kjenner jeg kvalmen komme.

– Tror ikke det. Føler meg ikke helt i form, sier jeg, og det er sant.

Plutselig skjelver jeg. Jeg kaldsvetter, og en begynnende hodepine dunker i tinningen. Synet flimrer på det ene øyet, og jeg blir så redd at jeg må sette meg rett ned på stolen. Beina klarer ikke å bære meg lenger. Jeg holder hånda foran det ene øyet, så foran det andre, for å se om det bare er noe jeg innbiller meg. Venstreøyet fungerer akkurat som det skal, men det høyre ser nesten ingenting. Hjernesvulst. Hjerneblødning. Feil på nervesystemet. Netthinneløsning. Kreft i øyet. Kanskje det er jointen fra i går? Alle mulige årsaker spretter rundt i hodet mitt og gjør hodepinen enda sterkere. Herregud, jeg kommer til å dø. Edor, tenker jeg. Jeg skulle ønske at jeg kunne se ham én gang til før det er for sent. Så slår det meg hvor idiotisk det ønsket er.

– Går det bra? Du ser helt blek ut, jo, sier onkel Phil.

– Øyet mitt. Jeg ser nesten ingenting.

– Bare på det ene øyet?

– Ja, alt hopper opp og ned som et dårlig TV-bilde.

– Det er ikke farlig, sier onkel Torstein og masserer skuldrene mine. – Øyemigrene heter det. Jeg har det av og til, jeg også. Forferdelig ubehagelig. Bare pust rolig. Slapp av. Det går over.

Onkel Phil kommer med et glass vann og en paracet.

– Legg deg på sofaen og slapp av til det går over. Kanskje vi kan begynne på de trærne i dag? Etter at du er ferdig på jobb.

– Høres fint ut, sier jeg og stikker ørepluggene til mobilen inn i ørene og legger meg på sofaen.

Jeg setter på Hjemmeseier på repeat. Sangen som Edor lot meg høre mens vi satt med hver vår øreplugg. Om og om igjen hører jeg sangen. Da jeg åpner øynene, har synet slutta å hoppe, og onklene mine står i kjøkkendøra og ser på meg.

– Han er forelska, sier onkel Torstein og legger armen rundt onkel Phil.

Onkel Phil bare smiler. Jeg er ganske sikker på at jeg må ha sunget høyt til sangen. Jeg som aldri synger høyt.

Onkel Torstein gjør seg klar til å dra. Jeg sitter i sofaen og lurer på om jeg skal være med eller ikke. Det kan vel ikke være så farlig å henge opp noen plakater.

– Du trenger ikke å være med, hvis du ikke vil, sier onkel Phil.

– Klart han må, sier onkel Torstein.

– Ikke press ham. Det blir bare verre.

– Hvis jeg presser ham, ja. Ikke hvis du presser deg selv, Jens.

– Greit, sier jeg og tar med meg en stabel plakater.

Jeg kjenner meg tom innvendig. Hul. Som om jeg bare er et skall som må fylles med noe. Pass på at du fyller opp med noe du liker, tenker jeg.

Onkel Torstein går et par skritt foran meg. Han står for snakkinga, og jeg gir ham bare en plakat hver gang han ber om det. Vi har ikke fått nei noen steder. Bare smil og hyggelige kommentarer.

– Vil du prøve neste gang?

Jeg trekker på skuldrene, men da vi kommer inn på Burger King, går jeg rett bort til kassa. Jeg ser verken Edor eller Cliff noe sted, så jeg holder fram en plakat og spør om vi kan henge den opp. Jenta bak kassa ser på plakaten, så ser hun på meg, og jeg lurer på hva hun tenker.

– Edor! roper hun. – Det er en her som lurer på om han kan henge opp noen greier.

Jeg lukker øynene. Skjønner ikke hvordan ting ble som de ble. Før det forbanna kysset tenkte jeg bare på Edor som en venn. I hvert fall nesten.

Da Edor endelig kommer, har jeg mest lyst til å gi onkel Torstein plakatene, men da jeg snur meg mot ham, er han ikke der. Han står på utsiden og snakker i telefonen. Ser ikke i min retning.

– Hei, sier Edor og smiler under capsen.

Han er like rød i kinnene som jeg føler meg. Vi blir stående og se på hverandre. Blikket hans brenner seg fast. Nekter å slippe taket. Til slutt klarer jeg det ikke mer og må se ned på tærne mine som stikker ut fra sandalene.

– Hva er det du vil henge opp?

Faen, jeg hadde helt glemt at det var derfor jeg er her. Jeg ser ned på plakaten. Lurer på om jeg kan late som om jeg kom for å kjøpe mat.

– Det er bare noen greier for … for … en parade.

Fuck! Jeg klarer ikke å snakke lenger. Stemmen skjelver. Det høres ut som jeg har kommet i stemmeskiftet igjen. Jeg holder opp plakaten så han kan se selv.

Han ser på meg. Så ser han på plakaten. Så på meg. Jeg lukker øynene. Hvis han spør om jeg er homo, kommer jeg til å svime av. Hjertet banker så fort at jeg kjenner pulsen helt opp i ørene. Jeg kjenner meg varm i ansiktet og er ganske sikker på at jeg har et kraftig rødmeanfall.

Edor nikker og finner fram en teiprull.

– Heng den på døra, hvis du vil.

– Fint. Da blir onkel glad, sier jeg.

Edor smiler bredt. Ser han letta ut? Jeg vet ikke. Kanskje smiler han bare av at jeg prøver å bortforklare det opplagte. Kanskje lyser det homo av meg, sånn som det gjør av onkel Torstein. Kanskje har alle jeg kjenner visst om det fra jeg var liten. Kanskje var jeg den siste som oppdaga det.

– Vi sees, sier Edor. – Jeg stikker sikkert bortom tivoliet når jeg er ferdig. Jobber du?

Jeg nikker til svar. Stemmen min er helt borte.

Da jeg kommer ut, kommer onkel Torstein gående mot meg.

– Sorry. Jeg måtte bare ta en telefon. Du kunne ha ventet, så hadde jeg blitt med inn.

– Du kunne jo ha sagt ifra at du ikke ble med inn. Jeg så det ikke før det var for sent.

– Gikk det bra, da?

Jeg nikker.

– I så fall nekter jeg å be om unnskyldning, sier onkel Torstein og ler.

– Dust.

Etter Edor føles neste sted mye lettere. Det kan ikke gå verre, og det gjør det ikke heller. Dama i klesbutikken smiler og henger opp plakaten. Jeg rekker to steder til før vakta mi starter og jeg må bort på tivoliet.

– Tar du med deg en plakat dit også? Vi har allerede hengt opp en der borte, men kanskje du får lov til å henge en på billettluka også, nå som du jobber der.

Onkel Torstein holder marsboerplakaten min fram mot meg.

På vei bort til loddboden går jeg innom billettluka der Hektor sitter, og spør om jeg kan henge opp plakaten. Han henger den opp og sier:

– Jeg skal skaffe masse folk. Jeg er bra på å skaffe folk.

– Takk, sier jeg og går for å selge lodd.

Av en eller annen grunn kjenner jeg meg litt mindre hul, og jeg liker det.

Jeg klarer nesten ikke å konsentrere meg om loddsalget. Ser bare etter Edor, som sa at han skulle komme. Han sa det som om vi hadde en avtale, men han sa ikke når han var ferdig på jobb.

Da jeg endelig får øye på ham, har han armene rundt Beate mens han kysser henne på halsen. Det er noe annet enn da han kyssa meg. Selv om det også var et ordentlig kyss. Jeg klarer ikke å se på, og må se vekk. Jeg klarer ikke å la være å se på heller, og må se tilbake. Det er som om ørene mine er tuna inn på frekvensen til stemmen hans. Selv med alle folkene og alle lydene skjærer stemmen hans igjennom. Han er for langt unna til at jeg kan skille ordene fra hverandre. Stemmen hans blir til en ordløs sang.

Hadde ikke Beate vært her, så skulle jeg bedt om en pause og gått bort for å snakke med ham. Beate virker sur for et eller annet. Jeg vet ikke hva. Stemmen hennes forsvinner blant de andre lydene, men jeg ser det på kroppsspråket hennes. Hver gang Edor tar et skritt mot henne, tar hun et skritt bakover. Når han leter etter hånda hennes, stikker hun hendene i lommene.

Svetten svir i øynene. Det er altfor varmt. Jeg skulle gitt ganske mye for en normal nordnorsk sommer med ullgenser og skinnhansker. Den varme lufta er kvelende. Som om det ikke er nok oksygen i den. Det er bare noe du innbiller deg, tenker jeg og tar en stor slurk av vannflaska. Jeg deler ut premier i hytt og vær, men er slett ikke sikker på at jeg gjør det riktig.

Edor og Beate kjører G-forcen. Jeg har sett Edor ta den før uten å lage så mye som en lyd. Nå gjør han seg til. Hyler på vei oppover. Later som om han har høydeskrekk. Beate sitter ved siden av og holder begge hendene på sikkerhetsbøylen som hun har over brystet. Da de sitter på toppen, ser det ut som om Edor endelig kikker i min retning, men jeg kan ikke være sikker. Han er for langt oppe og kunne like gjerne sett på karaokestasjonen som er plassert rett foran meg.

Da de kommer ned igjen, skjønner jeg at det nok var karaokestasjonen han så på. For han haler Beate med seg dit. Så peker han på den største bamsen de har der. En diger hvit bjørn som holder et hjerte i potene.

– Vil du ha den? Vil du? Jeg kan fikse den til deg. Lett! Alt du trenger å gjøre, er å be meg om det.

Det ser ikke ut som om Beate ber ham om det. Det ser mer ut som om hun ber ham om å la være. Hun trekker i armen hans og prøver å få ham med seg vekk derfra.

Musikken spiller opp, lysene blinker, og Edor begynner å synge. Stemmen hans er på langt nær like stødig som jeg husker den. Han lever seg i alle fall inn i sangen, det skal han ha. Jeg kan se på skjermen at han bare treffer på et par av tonene. Han danser og går på knærne, strekker seg etter Beate som om han var en spansk smørsanger. Maskinen buer. Håret hans ramler ned i øynene på ham, og han rister det vekk. Cliff kommer gående og blir stående og se på Edor.

– Skjønner du ingenting? roper Beate.

Nå hører jeg stemmen hennes helt tydelig.

– Jeg orker ikke mer! Jeg trenger en pause! Det er slutt, Edor.

De som ikke allerede så på den lille forestillinga til Edor, gjør det i alle fall nå. Alle bortsett fra Beate. Beate har gått. Hadde det vært meg, ville jeg luska stille ned fra scenen etter utbruddet til Beate. Ikke Edor. Han blir stående selv om alle ser på ham. Selv om han synger mer og mer falskt for hver strofe. Han låser blikket sitt i mitt. Som om jeg er en redningsbøye på åpent hav.

Cause all of me

Loves all of you

Love your curves and all your edges

All your perfect imperfections

Så løper han. Cliff blir stående igjen og se etter ham. Jeg gir tegn til loddboden ved siden av meg om at de må holde et øye med min bod også, og løper etter.

Edor

Hvem faen er jeg nå? Beate har alltid vært den delen av meg som jeg likte best. Nå er hun borte. Det er ikke noe igjen som det er verdt å ta vare på. Skulle ønske jeg kunne ta fyr, smuldre opp og så reise meg fra aska, som en ny og bedre utgave av meg selv.

– Hei, går det bra med deg?

Jens legger hånda på skuldra mi og sender varme bølger gjennom kroppen min. Bokstavelig talt. Han svetter som en gris. Hånda hans er så varm at den nesten brenner. Han må ha løpt, og da først går det opp for meg at jeg også har løpt. Jeg er på den tomme parkeringsplassen til XL-bygg, rett ved sjøen.

Bølge på bølge skvulper mot land. Hver sjuende bølge er større enn de andre. Jeg har lest det et sted, men husker ikke hvor. Jens står over meg. Han er den sjuende bølga, tenker jeg. Jeg legger meg rett ned på asfalten.

– Går det bra med deg?

Jens setter seg ved siden av meg, og jeg legger hodet i fanget hans. Han plukker i håret mitt. Drar forsiktig i det. Jeg kunne ligget her for alltid, men vet at jeg ikke kan det. Vet at jeg ikke burde ligge her i det hele tatt. Aner ikke hva som går av meg. Skulle ønske han kunne bøye seg ned og kysse meg.

– Jeg har lyst til å knuse noe, sier jeg og reiser meg. Kanskje det å knuse noe vil reparere det som har gått i stykker på innsiden.

Jens reiser seg også. Plutselig blir jeg redd for at han skal gå. Jeg vil ikke være alene. Er redd for hva jeg kan finne på. Fylle lommene med stein og hoppe på havet.

– Jeg kommer snart tilbake. Ikke gå herfra, sier Jens.

Jeg nikker. Det var det jeg skjønte. Klart han forsvinner. Han må tro jeg er gal. Først kysser jeg ham, og så legger jeg meg ned i fanget hans. Hva kommer han egentlig til å tro om meg? Så kommer jeg på plakaten han hengte opp for onkelen sin, og tenker at han kanskje ikke bryr seg.

– Vent her. Jeg mener det! sier han.

– Greit, sier jeg.

Det spiller ingen rolle uansett. Jeg har ingen andre steder å gå. Jeg kan like gjerne bli her og vente på noen som ikke kommer.

Jeg hopper opp på en av de store steinene som ligger i utkanten av parkeringsplassen. Med lukkede øyne balanserer jeg fra stein til stein, helt til Jens kommer tilbake med en klirrende bærepose.

– Tror du det kommer noen hit? spør han.

– Neppe.

Han plukker opp en tom vinflaske fra posen og slenger den i bakken så glasset spruter. Så holder han posen fram mot meg.

– Din tur.

Det føles deilig. Lyden av glass som går i stykker. Glass som spruter. Han lar meg få resten av flaskene. Jeg prøver å gi ham et par, men han bare rister på hodet. Jeg holder en grønn vinflaske opp mot sola, ser hvordan lyset får den til å skinne, før jeg slenger den i asfalten. For hver flaske som går i stykker, føler jeg meg bedre. Til slutt er det ikke flere flasker igjen. Jeg er ikke sint lenger. Føler meg bare helt tom.

– Jeg må stikke. Skal hjelpe onkel med å felle trær, sier han.

Jeg tenker på lappen som jeg fortsatt har i lomma. Alt jeg trenger, er å si ja, så får jeg kjøre så mye motorsykkel jeg vil, men noe holder meg tilbake. Jeg vil ikke at han skal tro at motorsykkelen er den eneste grunnen til at jeg vil være sammen med ham. Jeg skal gi ham hjelmen tilbake. Bare ikke akkurat nå.

– Kan jeg bli med? spør jeg.

Å meie ned et par trær med motorsag er akkurat det jeg trenger nå.

– Det er sikkert ikke noe gøy.

– Jeg har ikke noe annet å gjøre.

– Hvis du vil, så, sier han.

13

Jens

Onkel Torstein står på den lille verandaen utenfor vaskerommet og henger opp klær. La det swinge ljomer over hele plassen. Han synger og danser mens han henger opp truser på klessnora. Faen. Jeg har mest lyst til å snu og prøve lykken i nabohuset.

– Jens! roper onkel Torstein og vinker.

Det får bare være, tenker jeg. Takler ikke Edor onkel Torstein, så kommer han ikke til å takle meg heller.

Edor løfter hånda og vinker.

– Er det onkelen din?

– Er det noe galt i det?

– Nei, nei.

– Hvorfor spurte du om det var onkelen min, da? Kjenner du ham?

– Nei, men det forklarer plakaten, og jeg vet hvem han er.

– Åh.

– Alle vet hvem han er.

– Alle?

– Finnsnes er ikke så jævla stort. Han er en pose m&m i en by full av bamsemums. Man legger merke til ham, for å si det sånn. Dessuten var han i Se og Hør for en stund siden.

– I Se og Hør?

– Visste du ikke det? For Hanne Krogh-samlinga si.

– Kanskje vi skal stikke tilbake til byen, eller noe?

– Vi skulle jo hogge trær. Kom nå, sier Edor og går mot huset.

Jeg tenker på paljettjakkene som sikkert henger på kleshengere i stua til pynt, og tar Edor med til baksida av huset. Onkel Phil står nederst på plenen i bar overkropp og klør seg i håret.

– Hei, sier jeg.

– Hei, dere to, sier onkel Phil. Han kommer bort og tar Edor i hånda før han sier: – Hva tror dere om å begynne med treet ute til venstre?

– Fint, sier jeg.

– Jeg tror det blir bra, sier onkel Phil.

– Er du sikker på at du ikke vil dra tilbake til byen, eller hjem eller noe? spør jeg.

– Hva er det med deg? Kan vi ikke bare være her?

– Ikke noe. Jeg tenkte bare …

– Henter du øksa i boden, Jens? spør onkel Phil. – Og ta med deg håndsaga mens du er der.

Jeg blir stående en liten stund. Har ikke lyst til å la Edor være igjen alene. Det kan jo hende onkel Torstein kommer, og man vet jo aldri med ham, hva han kan finne på.

Akkurat idet jeg skal til å spørre om ikke Edor kan være med for å hjelpe meg å bære, huker onkel Phil tak i ham for å diskutere hvilken retning det er best å felle trærne i. Jeg jogger rundt huset og inn i verktøyboden. Faen for et rot. Bestefar har tegna omrisset av verktøyet på veggen der det skal henge. Jeg var her da han gjorde det. Nå har strekene blekna, og hammeren henger på plassen til vateret. Brekkjernet henger der øksa skulle ha hengt. Saga finner jeg under en presenning. Jeg roter rundt. Vurderer å gå tilbake uten øksa, men gir det et siste forsøk. Endelig finner jeg den, i utslagsvasken i boden innenfor redskapsboden. Bestemor pleide å sløye fisk her inne. Det lukter rått, og under lukta av kjeller kan jeg fortsatt kjenne lukta av fisk.

Onkel Torstein sitter på berget i hagen da jeg kommer tilbake. Edor sitter ved siden av. Han har tatt av seg T-skjorta, er brun på ryggen, og enda brunere i nakken.

Jeg tar løpefart og er oppe på berget med et par skritt.

– Forsiktig med saga, roper onkel Torstein.

– Hva gjør dere?

Onkel Torstein holder den ene hånda opp på siden av munnen og hvisker mot meg, så høyt at det sikkert høres helt til Kongo:

– Han er kjekk.

Og i tilfelle det skulle være noen tvil om hvem han snakker om, peker han, alt annet enn diskret, på Edor, som sitter rett ved siden av ham på det persiske teppet. Edor ler bare. Hvis ikke onkel Torstein holder kjeft snart, så vet jeg ikke hva jeg gjør.

– Vi skal hogge trær, sier jeg og holder øksa fram mot Edor. Tilbyr ham en unnskyldning for å reise seg og gå, men han tar den ikke.

– Jeg kommer snart, sier Edor.

Jeg går bort til onkel Phil, ser meg over skuldra stadig vekk. Onkel Phil snakker om hellinga i terrenget, om størrelsen på trærne, om det er best med øks eller sag. Jeg klarer ikke å følge med. Ser bare bort på onkel Torstein og Edor som sitter på berget og blar i Hanne Krogh-albumet mens de synger sanger jeg aldri har hørt før.

– Jens, sier onkel Phil og holder saga fram mot meg. – Kan ikke du klatre opp i det treet og sage av de greinene der?

Onkel Phil peker. Jeg nikker, tar med meg saga og tråkker på den nederste greina, finner et godt tak og haler meg opp. Mens jeg klatrer, ser jeg bort på Edor og onkel Torstein. De ler.

– Der ja, sier onkel Phil.

Jeg drar saga bakover noen ganger, for å lage et hakk, sånn som vi lærte på sløyden på barneskolen. Musklene i armen jobber. Det er godt å kjenne at kroppen funker. At jeg klarer noe. Den første greina treffer bakken, og onkel Torstein og Edor klapper oppe på berget.

– Vær forsiktig, roper onkel Torstein.

Jeg er sliten i armen, men jeg tenker ikke på det. Ser bare bort mot berget. Lurer på hva de snakker om. Jeg legger saga mot neste grein. Sager. Sager. Konsentrerer meg om lange, seige tak. Latteren til Edor får meg til å se opp. Han sitter foroverbøyd og hikster av latter. Onkel Torstein ler også. Saga treffer fingeren min. Jeg kjenner at den treffer noe mykt. Ser at blodet kommer, sakte først og så mer. Mer. Mer. Det renner nedover hånda mi. Farger saga rød. Da først kjenner jeg at det gjør jævlig vondt.

– Faen!

Saga ramler ned og treffer en stein så det synger i metallet. Blodet fortsetter å renne. Det prikker bak øynene. Jeg ser svarte flekker. Jeg kommer et stykke ned før jeg mister taket og ramler den siste biten. Det er ikke langt, men jeg slår leppa og begynner å blø der også. Onkel Torstein kommer løpende.

– Herregud, er alt han får fram før han må sette seg ned.

– Få se, sier onkel Phil og tar hånda mi. – Det der er ikke så ille. Bare å rense og plastre litt.

Ikke så ille, tenker jeg. Hvis ikke dette er ille, så vet ikke jeg. Hele fingeren dunker.

– Det går bra, sier onkel Phil. Denne gangen er det onkel Torstein og ikke meg han sier det til. Onkel Phil setter seg på huk ved siden av onkel Torstein. Han legger armen rundt skuldra hans. – Det går fint. Bare et lite kutt.

Edor tar tak rundt håndleddet mitt og holder fast mens han ser på fingeren min. Hjertet mitt øker takta. Blodet pumper ut. Jeg prøver å få hjertet mitt til å slå saktere, men det går ikke. Jeg er redd.

– Førstehjelpsskrinet står på badet, i skapet under vasken. Fikser dere det selv? spør onkel Phil.

– Ikke noe problem. Jeg har vært i speideren, sier Edor. Han tar meg i armen og trekker meg med opp på verandaen og inn i peisestua. – Faen, sier han og ser på blodet som drypper ned på gulvet. – For noe gris. Ta av deg T-skjorta. Han tar tak i den og hjelper meg å dra den over hodet mitt. Så snurrer han den rundt fingeren min. – Sånn, sier han.

På badet sitter jeg på en krakk mens Edor renser såret mitt. Det svir som et helvete, men jeg sier ingenting, tygger meg bare i kinnet. Edor tar en ny dott med bomull og dynker den i Pyrisept.

– Få se på leppa di.

Han tar forsiktig på den, klemmer litt over såret med fingertuppene. Fingrene hans mot leppa mi. Myke. Forsiktige. Ansiktet hans er så nært at jeg lurer på om han har tenkt å kysse meg. Han presser bomullsdotten mot leppa mi så tårene spretter.

– Går det greit, eller?

Jeg orker ikke engang å lete etter ordene for å svare, nikker bare.

T-skjorta mi ligger i en krøll på gulvet, full av blod. Selv om jeg har på meg shorts, har jeg aldri følt meg mer naken. Edor har blod på shortsen sin, men det ser ikke ut som om han bryr seg om det.

– Hold fram fingeren, sier han.

Han finner fram en plasterteip fra førstehjelpsskrinet og presser sårkantene mot hverandre før han setter på teipen.

– Jeg tror vi setter et fingerplaster over, bare sånn i tilfelle.

Hele fingeren banker hver gang hjertet slår. Jeg holder den fram, og Edor setter på plaster. Da han er ferdig, holder han hånda mi i si, mens han ser på fingeren min. Hud mot hud, så jeg nesten ikke får puste.

– Vi har visst hver vår tur til å redde hverandre, du og jeg, sier han.

Jeg svarer ikke. Jeg har aldri redda ham. Jeg har aldri redda noen.

Edor

Jens og jeg står på verandaen og ser på Phil, som sager trærne nederst på tomta med motorsag. Han er kjapp og brå i bevegelsene. Det er bare flaks som gjør at ingen av trærne faller et sted de ikke skal. Store, kraftige Jens, han ser ikke ut som om han er redd for noe. Nå vet jeg at han er redd både vann og blod.

Hele han er som en overraskelse, og jeg lurer på hva det neste blir. Selv om Jens får meg til å føle meg rolig. Til å føle meg viktig. Til å føle at tingene jeg gjør, teller. Men det er ikke nok. Det er nesten verre. Det er som å legge et brannteppe over en ulmebrann som nekter å slukke. Jeg vet at med en gang jeg drar herfra, kommer brannen til å blusse opp igjen.

Inne i stua ligger Torstein på sofaen. Jeg har aldri sett noen bli så dårlig av å se blod. Han tømte to glass med konjakk før han roa seg. Det er som om stemninga i huset har snudd. Den herlige latteren til Torstein, som fikk meg til å le så jeg hiksta, er bytta ut med tåke og bomull i hodet. Phil, som hadde tenkt å felle alle trærne med øks og håndsag, har snart meid ned alle trærne med motorsag.

– Det går over, sier Jens og ser ned mot Phil. – Han må bare få ut litt stress. Når onkel Torstein blir kokko, er onkel Phil dønn rolig. Noen ganger trenger han bare å få det ut, etterpå.

Jeg vet akkurat hva han mener. Jeg skulle ønske det var jeg som holdt motorsaga.

Jens ser rolig ut. Han ser alltid rolig ut. Jeg skjønner ikke hvordan han alltid klarer å være så cool. Han ser ikke på meg. Ser bare på utsikten som åpenbarer seg for oss nå som trærne forsvinner. Hånda hans ved siden av mi på gelenderet. Stor. Kraftig. Noen få fregner spredt utover som små korn på den hvite huden. Plastret på fingeren hans er rødt der blodet har trukket igjennom. Jeg klør meg i håret, og da jeg legger hånda på gelenderet igjen, ligger den bare noen millimeter fra hans. Jeg er ikke borti ham, men vi er så nær det går an å komme, uten faktisk å berøre hverandre. Huden prikker, kiler og klør. Det er som om jeg kan kjenne atomer og molekyler hoppe fram og tilbake mellom hendene våre.

Jeg har kyssa de leppene, tenker jeg og ser på munnen til Jens. Kyssa ham som om han var Beate. Kyssa ham på ordentlig. Ikke som med Trine og Mariell på jobb. Det er ingenting. Bare noe som får dagen til å gå litt fortere. Jens snur seg og ser på meg. Jeg kjenner at jeg rødmer. Lurer på om han vet hva jeg står og tenker på. Lurer på om han noen gang har tenkt det samme. Jeg tenker på onklene hans. Kanskje Jens også er homo? Jeg svelger hardt. Svelger og svelger. Kjenner at jeg trenger en svømmetur i det iskalde vannet for å roe tankene. Kjenner at jeg trenger å pælme tre tonn stein på havet.

– Tror jeg burde komme meg hjem, sier jeg.

Han nikker. Tilbyr seg ikke å kjøre meg. Hjelmen ligger som en stille utfordring mellom oss. Det er faen så fristende å si Greit, jeg skal lære deg å svømme. Alt jeg trenger å gjøre, er å åpne munnen, så får jeg sitte bakpå sykkelen igjen. Alt jeg trenger å gjøre for å kjenne suget i magen. For å kjenne at jeg faller og flyr på samme tid. For å kjenne at sykkelen, Jens og jeg er ett.

– Vi sees vel, sier jeg og går ut i gangen.

Jens følger meg til døra. Han lener seg mot dørkarmen. Har armene i kryss over brystet, og jeg vil egentlig bli, men jeg kan ikke. Han ser på hjelmen som ligger på gulvet i gangen. Venter på at jeg skal si noe, men jeg vet ikke hva jeg skal si, så jeg holder kjeft og går ned strekkmetalltrappa uten å se meg tilbake. Jeg går over de sprukne steinhellene og ut porten. Da jeg har kommet ut på grusveien, snur jeg meg mot huset. Jens har gått inn, og det eneste jeg har igjen, er blodet hans. Mørkerøde flekker på den lyse shortsen min.

Da jeg kommer hjem, sitter Cliff på rommet mitt. Han har gått inn og ut av huset vårt som han ville hele livet. Er jeg ikke hjemme, får han bare beskjed om å gå opp på rommet mitt for å vente. Eller han blir tilbudt middag, eller en plass i sofaen hvis folka mine ser på film.

– Hei, sier han og lukker skrivebordsskuffen min. – Hvordan går det?

– Fint.

– Det er noe dritt med Beate, sier Cliff og trykker tommelen mot toppen av en penn så spissen går ut og inn.

– Det er som det er.

– Hvor har du vært?

– Litt her og litt der, bare.

– Vil du være med til byen i kveld?

– Næh, tror ikke det. Er helt utkjørt. Har bare lyst til å sove. Sove vekk all dritten.

– Åh, sier Cliff, tommelen hans mot pennen, klikk, klikk, klikk, klikk.

– Faen, Cliff! Kan du ikke heller stikke den pennen inn gjennom øret mitt og punktere hjernen min? Du vet at jeg hater den lyden der!

Cliff legger pennen fra seg og ser på meg. Jeg vet ikke hva han vil ha fra meg. Jeg har bare lyst til å krype under dyna. Vil at han skal gå. Vil være alene. Er det så vanskelig å forstå?

– Hva har skjedd med shortsen din?

Jeg ser ned på den blodige shortsen min og trekker på skuldrene.

– Jeg har drept noen.

Cliff er stille, lenge. Jeg trekker av meg shortsen og T-skjorta og kryper under dyna.

– Jeg er ganske trøtt, egentlig.

– Okey, sier Cliff.

Jeg lukker øynene, og Cliff blir sittende enda en stund før han gir opp og går.

Jeg kan bare glemme å sove. Etter å ha ligget og sett i taket i en evighet, tar jeg fram mobilen og sender en melding til Jens.

Edor:

Hei

Jens:

Hei

Edor:

Hva skjer?

Jens:

Ikke mye. Får ikke sove

Edor:

Ikke jeg heller

Edor:

Finne på noe?

Jens:

Hva da?

Edor:

Vet ikke

Jens:

Ikke jeg heller

Edor:

Er der om en halvtime

14

Jens

Jeg pusser tennene, enda jeg gjorde det før jeg gikk og la meg. Så skvetter jeg vann i ansiktet og vasker meg under armene, selv om jeg kommer til å bli like svett igjen med det samme jeg går ut døra. På kjøkkenbordet legger jeg en lapp. Bare i tilfelle noen våkner.

Da jeg står i gangen, hører jeg en svak plingelyd, og da jeg drar fra blondegardinen, sitter Edor utenfor på en rød damesykkel med kurv på styret. Jeg smiler, og smetter på meg skoene før jeg låser døra etter meg.

– Din tur til å sitte bakpå, sier Edor og gliser.

– På den der? Aldri i livet!

– Ikke vær så kjip. Lev litt, da vel.

Lev litt? Kanskje han har rett. Jeg håper bare han har pumpa nok luft i bakdekket så vi ikke ender med å sykle på felgen.

– Jeg skal bare hente sykkelhjelmen til onkel først.

– Jens! Vi har kjørt uten hjelm på motorsykkel rundt halve Senja.

– Ok, sier jeg, og kjenner at sykkelen synker idet jeg setter meg. – Er du sikker på at det går bra?

Han lukter saltvann og er våt i håret.

– Ingen problem, ikke i det hele tatt, sier Edor og tråkker rundt så sykkelen triller ustødig bortover veien. – Tuuut, tuuut, her kommer sykkelekspressen, roper Edor.

– Hysj, hvisker jeg. – Du vekker onklene mine.

Så ler jeg. Ler og ler. Klarer ikke å stoppe. Til slutt må jeg legge ansiktet mot ryggen hans for å kvele latteren.

Vi farer nedover grusveien mot hovedveien i en faderlig fart. Vinden blåser håret vekk fra ansiktet. Jeg klamrer meg fast i Edor. Holder beina opp fra bakken. Lukker øynene. Det kiler i magen, og jeg har null kontroll. Faller jeg, så faller jeg, og jeg kjenner at det er verdt det. Det er verdt potensielle skrubbsår på knærne, hjernerystelse, et par sting over øyebrynet.

– Hvor skal vi? spør Edor da vi kommer sjanglende ned på hovedveien.

– Tivoliet, skråler jeg, og hører med det samme at stemmen min er for høy og skjærende.

– Er det ikke stengt? spør Edor.

– Det gjør vel ikke noe.

– Greit. Tivoliet it is.

Vi parkerer sykkelen på utsiden av gjerdet. Edor gidder ikke å låse den. Hele byen ligger øde. Vi hopper lett over gjerdet til tivoliet og tar oss en runde mellom de stengte bodene, kiosken og billettluka mens vi ser på alle karusellene som står. Vi går side om side, og av og til streifer hendene våre borti hverandre. Elektriske støt som går fra hånda mi og gjennom hele kroppen. Jeg putter ikke hånda i lomma selv om det verker overalt hver gang han er borti meg. Da jeg ser bort på ham, ser han vekk.

– Så hva skal vi gjøre her? sier han.

Jeg stikker hånda bak hjulet på kioskvogna og drar fram nøklene som jeg har sett Hektor gjemme der hver kveld. Låsen går opp med et kjapt klikk, og jeg drar Edor med meg inn i vogna. På siden av sukkerspinnmaskinen står et enslig sukkerspinn som ikke har blitt solgt.

Vogna er trang, og vi står tett sammen mens vi spiser sukkerspinn fra hver vår side. Vi river av store biter og putter i munnen. Edor legger hodet på skakke og ser på meg. Så legger han fingeren sin på leppa mi.

– Hvordan går det med leppa?

Jeg svarer ikke. Blir med ett klar over hvor tørst sukkerspinnet har gjort meg. Leppene kjennes knusktørre. Hele munnen føles tørr. Fingeren til Edor stryker over såret mitt, og til slutt klarer jeg ikke de tørre leppene lenger. Jeg må stikke tunga ut og fukte dem. Edor flytter ikke fingeren. Putter den bare litt lenger inn i munnen min og bretter leppa forsiktig utover for å se på innsiden av den. Han smaker sukker og løk, og jeg må lene meg mot veggen for ikke å falle.

– Ser ikke så hovent ut lenger, sier han og slipper endelig leppa mi.

– Nei, hvisker jeg.

Jeg puster, teller til ti mens jeg gjør det. Svelger. Tar en flaske vann fra kjøleskapet og drikker halve i en slurk før jeg holder flaska fram mot Edor, som drikker resten.

– Kom, sier jeg og bøyer nakken for ikke å skalle hodet i dørkarmen da jeg går ut av vogna.

Edor følger etter.

– Hadde vært fett å kjøre karusell etter stengetid, sier han og ser bort på meg.

– Da blir det den der eller ingen, sier jeg og peker på spøkelsestoget.

Edor ler.

– Spøkelsestoget?

– Jepp. Har hørt rykter om at det skal være dødsskummelt.

– I så fall er jeg med, sier Edor.

Jeg kjører i gang dieselaggregatet. Det starter med et kjempebrøl, og jeg er sikker på at jeg har vekket hele byen. Edor setter seg i den bakerste vogna, og jeg drar i spaken som starter toget, før jeg hopper inn i vogna sammen med ham. Jeg tror ikke det er meningen at det skal sitte to voksne i samme vogn. Vi sitter limt mot hverandre.

Vi kjører inn i tunnelen. Først er det beksvart, men da øynene har vent seg til mørket, ser jeg at det er et svakt grønt lys her inne. Jeg vet ikke hvor jeg skal gjøre av armen min, som ligger mot Edor. Hvor jeg skal legge hånda.

– Faen, det er trangt her, sier Edor og legger armen bak ryggen min, over seteryggen.

Hånda mi ligger mot låret hans, jeg sitter for nær. Likevel vil jeg enda nærmere. Armen min veier et tonn, og jeg klarer ikke å flytte den.

Et spøkelse flyr foran vogna vår. Edor klemmer til rundt overarmen min så jeg skvetter. Han ler, og lar hånda bli liggende. Berøringen får varmen til å spre seg i hele kroppen.

En finger stryker meg over den nakne huden på overarmen. Noen hvisker uhuuuu i øret mitt. Jeg vet ikke helt om det er Edor eller en høyttaler inne i tunnelen. Greier ikke å tenke klart. Forsiktig strekker jeg ut lillefingeren. Stryker den lett over låret hans. Glemmer å puste.

En klovn med verdens skumleste latter spretter opp foran vogna vår. Denne gangen er det Edor som skvetter.

– Satan, sier han, og da kroppen hans endelig slapper av mot min igjen, legger han den andre hånda si over mi. Jeg ser at han sitter med øynene lukka. Jeg lukker mine også. Vi lener pannene mot hverandre, nesa mi mot nesa hans. Han putter hånda inn i krøllene mine, og ingen lyder er skumle lenger.

Da vi kommer ut igjen, stikker lyset i øynene. Edor er allerede på vei ut av vogna, kjapt, som om han vil ut fortest mulig. Jeg blir sittende. Ser bort på Edor som tripper etter å komme seg videre, og lurer på om jeg har innbilt meg hånda hans over mi. Panna hans mot mi.

– Jeg er sulten, sier jeg.

– Kom, sier Edor, og holder hånda ut mot meg.

Før vi går, skrur jeg av dieselaggregatet og legger nøkkelen på plass oppå hjulet i kioskvogna.

Da vi går forbi bokhandelen, ser jeg to klin like typer runde hjørnet på den andre siden av gata. Kanskje er den andre bare et speilbilde i vinduet, jeg vet ikke. Er blenda av sola og kniper øynene sammen. Da jeg åpner dem, er det ingen der.

Edor

Jens står ved siden av meg mens jeg griller burgerne. Han vil gjerne hjelpe til, men her inne er det jeg som er grillsjefen. Han får velge selv hva han skal ha på burgeren sin, men det er alt. Jeg har aldri vært her om natta før. Vet at jeg er i skikkelig trøbbel om jeg blir oppdaga, men hvem skal oppdage oss?

Å være sammen med Jens betyr at jeg ikke trenger å tenke på Beate, eller mamma eller hjemme eller noe annet enn det som skjer akkurat nå. Det går ikke med Celia og Cliff. De har kjent meg for lenge. De vet hva Edor-pakka går ut på, og hver gang jeg gjør noe annet enn det de forventer at jeg skal gjøre, ser de bare rart på meg. Jens kan bli kjent med akkurat den Edor som jeg vil at han skal bli kjent med. Hvor ofte får man den sjansen? Jeg ler høyt. Det burde vel ikke være så sensasjonelt å få en ny venn. Likevel tror jeg ikke det har skjedd meg før. Ikke siden barneskolen.

– Hva ler du av? spør Jens.

– Ingenting. Har du lyst på pommes frites også?

– Tuller du?

– Jeg tuller aldri, sier jeg og slipper to brød ned i toasteren før jeg går mot fryserommet.

Jens kommer etter.

Frysedøra smeller igjen bak oss. Jeg har ikke slått på lyset, og det er iskaldt og bekmørkt. Jens står rett bak meg. Jeg kjenner varmen hans i den iskalde lufta her inne. Jeg snur meg og står bare noen centimeter fra ham. Kjenner pusten hans i ansiktet. Fingrene hans kommer borti mine. Jeg klemmer forsiktig, og han klemmer tilbake.

Leppene hans er like myke som jeg husker. Jeg kjenner forsiktig over såret på leppa hans med tunga. Det smaker fortsatt litt blod. Jeg har aldri kyssa noen som har så varme lepper før. Noen som har vært så varm. Jeg vet ikke om det bare er fordi vi står her inne i shorts og T-skjorte i det iskalde rommet. Jeg vet ingenting lenger. Armene hans ligger rundt ryggen min som varmeflasker. Det er som om jeg aldri blir varm nok. Aldri nær nok. Jeg putter hendene inn under T-skjorta hans bakpå ryggen for å varme meg. Han skjelver av kulde. Jeg hakker tenner mens vi kysser.

– Au, sier han.

– Hva skjedde?

Blodsmaken fyller munnen min, og jeg skyver opp frysedøra. Jeg vet ikke hvor lenge vi har vært der inne, men den varme lufta i gangen slår mot oss som en vegg da vi snubler ut.

– Få se, sier jeg og tar leppa hans mellom fingrene.

Det pipler blod ut fra såret. Jeg må ha hakka tenner rett i leppa hans.

– Det går bra, sier han og tar tak i hånda mi, lener panna si mot mi.

– Faen, sier jeg og river meg løs.

Kjøkkenet er fullt av røyk. Jeg skrur opp hastigheten på takvifta og stikker brødkniven fort ned i toasteren for å få ut brødet som har svidd seg fast.

– Lukk opp bakdøra, sier jeg til Jens og peker på døra i bakgangen. – Fort deg! Faen! Faen! Faen!

Hva skal jeg gjøre hvis brannalarmen går? Ringe brannvesenet og si at det er falsk alarm, eller komme meg til helvete ut herfra? Jeg kaster de svidde brødene i søpla og venter. Venter til røyken har lagt seg før jeg ber Jens lukke døra.

– Det var så vidt, sier jeg.

Da maten er ferdig, tar vi den med oss inn på bakrommet sånn at ingen skal se oss fra vinduene i restauranten.

– Godt, sier Jens og flytter på beinet sitt så det ligger inntil mitt under bordet.

– Burgerkongen, sier jeg og peker på meg selv.

Da vi har spist og jeg skal til å låse døra bak oss, spør Jens om han kan låne kosten og feiebrettet.

– Hva skal du med det?

– Koste opp glasset på parkeringsplassen.

– Tuller du?

– Nei.

– Noen andre tar det sikkert.

– Tenk om noen skjærer seg, eller punkterer, eller om en hund tråkker på det, eller …

– Ikke bekymre deg så mye, da.

– Ikke bekymre deg så lite, da.

Jeg gir opp. Hvis det får ham til å føle seg bedre, så hvorfor ikke?

– Vær så god, forsyn deg, sier jeg og gir ham kosten og feiebrettet.

Gleden av å knuse noe blir liksom litt borte når man må koste det opp etterpå. Likevel holder jeg brettet for ham da vi står på parkeringsplassen. Han soper sammen hauger av glass, og jeg tar imot.

– Da jeg var liten, pleide mamma alltid å ta meg med for å spise hamburger på bursdagen min.

Har ikke snakka frivillig om mamma siden hun døde. Pappa prakka en psykolog på meg en gang, men det funka ikke så bra. Var vel ikke så lett for henne å gjøre jobben sin, når jeg nekta å åpne kjeften.

– Det var min feil, sier jeg og setter meg på en stein i utkanten av parkeringsplassen.

– Hva da? sier Jens og setter seg ved siden av meg.

– At hun døde.

– Det var det vel ikke.

– Det vet du ingenting om.

– Få høre da, sier han.

Jeg har aldri sagt dette til noen før. Ingen. Ikke til pappa heller.

– Vi krangla skikkelig. Ikke bare sånn vanlig. Det var helt kokko. Mamma ble helt sprø til slutt.

– Alle krangler, sier Jens.

– Ikke sånn. Pappa var borte. Til slutt måtte hun ut. Måtte hvile hodet litt, sa hun. Hun kom aldri tilbake. Kjørte seg ihjel.

– Hva krangla dere om da?

– Jeg ville ha en ny sykkel, sier jeg og ler. Jeg klarer ikke å la være. Det høres helt fjernt ut når jeg sier det høyt. En jævla sykkel som jeg ikke klarte å holde kjeft om. – En sykkel, hvisker jeg og lukker øynene.

Jens legger armen rundt meg. Det er første gang jeg har sittet sånn siden jeg var liten. I armkroken til noen for å få trøst.

– Gjett hva pappa ga meg til bursdagen rett etter. En ny sykkel! Jeg har aldri brukt den. Ikke én eneste gang.

Han tar hånda mi. Jeg vil at han skal kysse meg igjen, men han gjør ikke det. Han holder meg, holder meg hardt, men det er ikke nok. Jeg klemmer hånda hans, ser på ham, håper at han skal gjøre noe. Noe som får meg til å glemme alt annet.

– Kom, sier han.

Jeg håper at vi skal kjøre spøkelsestoget en gang til da Jens stikker hånda oppunder hjulet på kioskvogna og fisker fram nøkkelknippet. Han fletter fingrene sine inn i mine, men slipper da det kommer noen gående.

Vi blir stående musestille helt til de har forsvunnet, så tar Jens meg med bort til den ene boden. Han låser opp gitteret og skyver det til side før han går inn. Jeg skal til å følge etter ham, men han stopper meg.

– Unnskyld, jobber du her? spør han.

Jeg skjønner ikke hva han vil at jeg skal gjøre.

– Ti kroner skuddet, sier han og tar tak i softgunrifla som står lent opp mot veggen.

Jeg tømmer lommene mine. Jens gjør det samme og skyver pengene bort til meg. Til sammen har vi nittifire kroner.

– Hvert tredje skudd er gratis. Spesialtilbud, bare i natt, sier han og sjonglerer litt med rifla før han gir meg den.

Han setter en boks med skumkuler foran meg, og jeg lader. Bak Jens er det fem metallplater som stikker opp fra benken.

– Flytt deg, da, sier jeg.

Jens skal være faen så glad for at det ikke er denne boden han jobber i. Han hadde blitt plaffa ned med en gang sånn som han driver og valser rundt foran blinken.

Jeg legger rifla inn mot kinnet, fingeren hviler på avtrekkeren mens jeg venter på at kroppen skal falle til ro. Jeg puster jevnt og rolig, sikter på den første metallplata, holder pusten og trekker av.

Skivebom!

Jens ler.

– Må være noe galt med siktet, sier jeg og studerer rifla. Det er ikke siktet det er noe galt med, men geværløpet. – Det er jo helt bøyd, jo!

Jeg legger løpet mellom knærne, prøver å bøye det tilbake.

– Du kan ødelegge den, sier Jens.

Greit. Jeg legger rifla mot kinnet igjen, får bare prøve å sikte litt til høyre for blinken, tenker jeg og trekker av igjen. Sneier så vidt blinken helt oppe i hjørnet, men den faller ikke.

– Faen, da!

Det er vel bare å skyte av neste kule med det samme, tenker jeg akkurat idet Jens finner ut at han skal flytte seg til den andre siden av blinken.

– Au!

– Du kan jo ikke drive og sulle rundt foran blinken når jeg står her med lada rifle.

– Jeg trodde du måtte gjøre deg klar på nytt. Sikte og sånn.

– Minn meg på å aldri dra på jakt med deg.

– Pleier du å jakte?

– Nei, men skulle jeg begynne med det, får ikke du være med.

Jens trekker opp T-skjorta og viser fram et lite, rødt merke på ryggen.

Jeg går inn i boden til ham, setter meg på knær og inspiserer merket før jeg blåser forsiktig. Huden hans nupper seg, og han står helt stille.

– Bedre?

Jens slipper T-skjorta, og den faller ned over den nakne huden. Jeg har lyst til å trekke den opp igjen, til å legge leppene mot det lille, røde merket.

Jens holder fram en liten kurv med plastfigurer.

– Jeg tror kanskje du har fortjent en trøstepremie.

Jeg velger en løve med stor oransje manke, står så nær Jens at håret hans fyller hele synsvinkelen. Hendene mine lengter etter å ta på håret hans, men jeg tør ikke.

– Kan jeg låne telefonen din litt? spør Jens.

Jeg trykker koden og gir ham den.

– Hva skal du?

– Adde meg selv på Facebooken din, vel.

Da vi triller sykkelen hjemover, blir natta en ballong det har gått hull på. Jeg er trøtt og sliten. Forvirra. Jens går ved siden av meg og skravler hele veien. Jeg svarer med ja, og hm og ok, men det er som om han ikke merker det. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Vet ikke noen ting lenger. Jeg skulle ikke ha kyssa ham.

Han stopper da vi kommer til veien som går oppover til onklene hans, og lener seg framover mot meg. Jeg snubler i en stein som er, eller ikke er der. Jeg vet ikke, klarer bare ikke å ha ham så nær. Jeg tar et skritt ned i grøfta før jeg finner balansen igjen.

– Ha det, da, sier jeg.

– Ses i morgen, sier han.

– Ja, sier jeg og går.

Ser meg ikke tilbake. Stopper ikke før jeg sitter i fjæra hjemme. Jeg graver tærne ned i sanda. Stikker hendene ned i den. Den er våt og varm. Før jeg går inn, svømmer jeg helt bort til blåsa til naboen. Likevel er det som om hodet mitt koker over.

Hva er det som skjer med meg? Hadde det ikke vært for Beate, hadde dette aldri skjedd. Faens Beate! Fuck! Jeg må slutte med dette. Slutte å tenke på ham, så går det over av seg selv. Jeg dukker under vann. Holder pusten så lenge at det stikker i lungene og prikker bak øynene. Til fargede flekker dukker opp bak de lukkede øyelokkene mine. Fargede flekker som glir inn i hverandre og blir til ansiktet til Jens.

Så må jeg opp for å puste.

Da jeg kommer på rommet mitt, river jeg ned skateplakaten som jeg har fått i bursdagsgave av Cliff. River den i tusen biter. Det er som om jeg river i stykker en bit av meg selv for hver gang jeg river i papiret. River og river til det ikke er noe mer igjen enn konfetti.

15

Jens

Jeg våkner med et smil. Jeg er en fullkommen klisjé og topper det hele med å sende Edor en melding før jeg har kommet meg ut av senga.

Våken?

Jeg synger på vei inn på badet. Bruker tannkremtuben som mikrofon, og greier håret med fingrene.

Cause all of me

Loves all of you

Love your curves and all your edges

All your perfect imperfections

Jeg pusser tennene mens jeg tar noen dansetrinn. Trappa ned tar jeg to og to trinn av gangen. Ramler inn i stua som en buldrende, bråkete kjempe. Onkel Phil sitter i sofaen med avisa. Onkel Torstein holder på å vanne planter. Han setter fra seg vannkanna og tar tak i hånda mi. Jeg prøver ikke engang å vri meg unna. Tar noen trinn sammen med ham. Lar meg snurre rundt til jeg er så svimmel at jeg nesten ikke klarer å stå på beina, før jeg går inn på kjøkkenet og hjelper til med frokosten.

Vi spiser på verandaen mens vi ser på utsikten. Vi kan se Senja nå, småbåthavna, Olaholmen og Skarvskjæret. Ute i sundet farer en speedbåt forbi. Noen står på vannski bak. Jeg har aldri sett noen stå på vannski i Nord-Norge før. Denne varmen gjør visst noe med folk. De bruker penger på ting de sikkert aldri kommer til å få bruk for igjen. Glemmer at det neste sommer kanskje blir fire grader og sludd. Man vet aldri.

Mobilen min ligger taus i shortslomma, og jeg tar den opp, bare for å sjekke at jeg ikke har mista dekninga, eller slått av lyden, eller gått tom for strøm. Men telefonen funker. Det har bare ikke kommet noe svar. Han sover sikkert ennå, tenker jeg.

Etter frokosten tar vi med oss hver vår bok og setter oss rundt den lille fontenen på plenen. Vi putter beina oppi, alle sammen, for å kjøle oss litt ned.

– Bra bok? spør onkel Phil etter en stund.

Jeg sitter med mobilen i hånda og husker ikke noe av det jeg har lest.

– Veldig, sier jeg og legger fra meg telefonen.

Øynene mine glir over ordene, men jeg får ikke med meg noe. Jeg koster vekk en flue fra kneet og legger meg på magen i gresset. Alt jeg klarer å tenke på, er Edor. Hvorfor svarer han ikke?

Tiden går så sakte at jeg vurderer å ringe Hektor for å høre om jeg kan komme og jobbe, selv om jeg har fri. Bare for å ha noe å gjøre.

Edor har sikkert bare mye å gjøre, tenker jeg ved middagsbordet. Den eneste meldinga jeg har fått hele dagen, er fra mamma, som lurte på hvordan det går. Fint, svarte jeg, og var nesten sikker på at det var sant da jeg skrev det. Nå er jeg ikke så sikker lenger.

Jeg sender Edor en melding på Facebook også. Kanskje han har mista telefonen. Han er ikke logga på, og det ser ikke ut som om han har vært det siden i går.

Vi spiller kort, og jeg roter fælt. Legger på hjerter når det er ruter. Legger ti over knekt. Onkel Torstein lager litt grønn te til meg.

– Det er bra for psyken, sier han. – Det er bra for magen også. Og for forbrenninga.

– Hæ? sier jeg og lurer på om han prøver å si at jeg er tykk.

– Drikk! Du kommer til å føle deg bedre.

Teen smaker enda verre enn den lukter. Jeg vet ikke hva det er meningen at teen egentlig skal hjelpe mot. På meg har den null effekt, og det sier jeg til onkel Torstein.

– Du må jo drikke den. Det nytter ikke å sitte og se på den.

Jeg går på kjøkkenet og tømmer teen i vasken. Så sender jeg en siste melding, selv om jeg egentlig har innsett at det ikke er noen vits.

Kommer du i kveld?

Hvis han hadde tenkt å svare, ville han gjort det for lenge siden.

– Du ser litt blek ut. Er det noe galt? sier onkel Torstein da vi spiser kveldsmat.

– Alt er fint, sier jeg, og har verdens største klump i halsen.

Jeg har ikke sjekka mobilen på en halvtime, men da jeg tar den opp for å sjekke, bare for sikkerhets skyld, vet jeg at den er like dau som den har vært hele dagen. For n-te gang sjekker jeg nettavisa for å se om det har skjedd en ulykke. Det er nesten så jeg skulle ønske det hadde skjedd ham noe. Ikke noe kjempealvorlig, men et eller annet som ga ham en god grunn til ikke å svare.

Ingen ulykke nå heller. Bare denne varmen. Blir de aldri lei av å skrive om den? Varmen. Varmen. Varmen. Og en artikkel om en fyr som har funnet et flakslodd nede ved hurtigbåtkaia og vunnet fem hundre kroner.

Da onkel Torstein og onkel Phil går på badet, setter jeg meg ute på trappa. Jeg ser bort på soluret og lurer på om det faktisk funker.

Onkel Torstein kommer ned for å si god natt.

– Skal du sitte på trappa hele natta? spør han.

Jeg nikker, har The Northern Lies på øret. Noen av tekstene passer så altfor godt.

Onkel Torstein ser opp på himmelen. Nesten umerkelig har det begynt å skye over. Lag på lag med mørkegrå bomull siger inn fra sør. Sola er borte, og skyene henger ned i hodet på meg. Tankene veier et tonn, og jeg klarer ikke å reise meg. Klarer ikke å skille tankene fra hverandre.

– Jeg tror det kommer til å regne snart, sier onkel.

– Jeg håper det, sier jeg og tenker at det hadde passa fint om jeg kunne se på regnet som høljer ned. At det kanskje kjennes bedre inni meg hvis verdenen på utsiden av vinduet ser like grå og trist ut.

Dark clouds on a clear blue sky

Think it’s coming this way

Better find some of those wishful thoughts

Saved for rainy days

Hva hadde jeg trodd? At gårsdagen skulle forandre alt? At Edor skulle dukke opp på døra mi? At vi skulle holde hender og kysse? At bare fordi han ikke er sammen med Beate lenger, så skulle han sitte på en benk midt i byen og være mushy med meg? But like a song stuck on my mind. You just won’t go away.

Jeg lurer på om det er noe jeg kunne gjort annerledes. Om Edor bare bruker meg for å slippe å tenke på Beate.

Jeg går og legger meg og lar vokalisten i The Northern Lies oppsummere tankene for meg før jeg sovner.

Time won’t make me feel better

It just stretches out the pain

And I’m afraid it will settle forever

Like a fifty year old stain.

Vi spiser frokost i taushet. Onkel Torstein prøver å få meg til å danse på vei gjennom stua i dag også, men jeg river meg løs. Jeg skal aldri danse mer. Hvorfor ga jeg meg ikke etter den første meldinga? Hva med å ta et hint? Han må jo tro jeg er desperat. Men er det så rart? Det var ikke jeg som kyssa ham. Det var han som kyssa meg, tror jeg. Jeg vet ikke. Men han kyssa i alle fall tilbake. Jeg kan ennå kjenne armene hans mot den bare huden på ryggen min.

– Jens!

Onkel Torstein ser på meg. Øynene hans er store. Jeg ser på den knytta neven min som ligger mot bordflata.

– Går det bra med deg?

– Fint, hvisker jeg, og kjenner at det svir i hånda. Jeg må ha smelt den ganske hardt i bordet.

– Kanskje vi skal gjøre noe sammen i dag, sier onkel Phil og setter seg ved bordet.

– Vi kjører en tur, sier onkel Torstein. – Kommer oss litt vekk. Det blir bra. Ikke sant?

Jeg nikker. Kommer ikke på noe bedre å gjøre med dagen enn å kjøre rundt sammen med onklene mine helt til jeg skal på jobb. Kommer ikke på noe verre heller.

På den ene siden av bilen er det skog og høye fjell. På den andre siden er det turkist hav, små viker, holmer og skjær. Vi er et eller annet sted på Senja, jeg aner ikke hvor. Veien er som et lappeteppe av ny og gammel asfalt. Onkel Torstein peker til stadighet ut av vinduet, og sier: – Se, er det ikke fint?

Jeg syns det ser likt ut overalt. Skyene henger ned i havet. Fyller den varme lufta med fukt. Fyller hodet mitt med tordenskyer og regn.

– Har du lyst til å besøke Senjatrollet? spør onkel Phil og peker på det store trollet som stikker opp inne i skogen.

Jeg rister på hodet. Jeg vil hjem. Vil bort. Langt bort. Vil bare slutte å være. Gå i dvale. Bli frosset ned og sove i hundre år.

Onkel Phil stopper bilen.

– Kanskje vi skal strekke litt på beina?

Det er ikke før jeg er på vei ned mot svabergene at det tåkete hodet mitt skjønner hvor vi er. Tungeneset.

– Okshornan, sier onkel Torstein og peker på fjellene til høyre. – Ganske spektakulært, syns du ikke?

– Djevelens tanngard, sier jeg og tenker på Edor som sto og pekte på de samme fjellene.

– Har du vært her før?

Jeg trekker på skuldrene, ser bare utover havet, mot skjæret som Edor svømte til. Det sitter en skarv der nå også, og jeg lurer på om det er den samme som sist.

– Jeg tror vi må kjøre tilbake nå, sier jeg. – Jeg må rekke jobben.

– Hva er det som har skjedd? spør onkel Torstein og legger armen rundt meg.

Jeg svarer ikke.

– Er det Edor?

Jeg trekker på skuldrene, vet at jeg kan snakke med onkel, men det gjør for vondt. Og jeg er redd det skal bli enda verre om jeg prøver å sette ord på det.

Onklene mine er tause på vei hjem. De har gitt opp å føre en samtale med meg. Onkel Torstein setter på en CD for at det ikke skal være så stille. Han peker ikke på noen av båtene for å få meg til å se på dem. Snakker ikke om været eller om fuglene. Kommenterer ikke den snirklete veien eller hullene i asfalten. Sitter bare med hånda på låret til onkel Phil og ser ut av frontruta. Jeg ser alt likevel. Alle detaljene. Den daue måken i veien. Myrull som kler bakken i et hvitt teppe. Bilen som kommer mot oss og mangler en frontlykt.

Vi parkerer ved Domus og går sammen mot tivoliet. Da vi kommer til den første søppelkassa ved vannet, er det noen som har tatt ned plakaten som vi hengte opp. Onkel Torstein rynker panna og sier: – Så rart.

Da vi kommer til lyktestolpen litt lenger bort, og plakaten ligger i småbiter på bakken, klør han seg i hodet og sier: – Det er sikkert bare unger.

Da vi kommer til den tredje, fjerde og femte plakaten som mangler, ser jeg at sinnet begynner å koke i onkel. Han er ildrød helt ut på ørene, og mumler for seg selv.

– Det er sikkert bare unger. Unger som vil provosere. Som vil ha det litt gøy, sier onkel Phil, men jeg ser at han også er sint.

Vi tar den samme runden som vi tok da vi hengte opp plakatene. Det er ingen igjen. Onklene mine banner høyt.

– Hvem i alle dager kan ha gjort dette? sier onkel Phil.

– Vi må ringe de andre og høre om noen av dem har hørt noe.

Tenk hvis det er Edor? Jeg husker hvordan han rev ned plakaten på tivoliet. Men det var én plakat fordi han var sint. Jeg tror ikke det var så viktig for ham at det var akkurat den plakaten. Dette er noe annet. Alle plakatene er systematisk plukka ned.

– Men folk har i alle fall fått det med seg. Gjett hvor mange som har sagt at de skal komme på Facebook-arrangementet, Jens.

– Ti?

– Ganger tjue, sier onkel Phil.

– To hundre?

– To hundre og sju for å være nøyaktig, sier onkel Torstein.

– Jøss.

Hektor er fra seg da jeg kommer på jobb. Han peker på billettluka si.

– Hvis jeg får tak i den som har revet den ned, så skal jeg ta ham.

– Det gjør ikke noe. De har tatt ned alle de andre også.

Det føles helt meningsløst å selge lodd. Det føles helt meningsløst uansett hva jeg gjør. Det eneste jeg er i stand til, er å tenke på Edor. Jeg går bort til Hektor for å spørre om jeg kan ta pausen min.

– Er du dårlig? spør han. – Du ser så blek ut. Er du sikker på at du ikke burde dra hjem og sove litt?

– Kanskje, sier jeg. – Jeg er litt svimmel.

– Gå hjem, du, og kom tilbake i morgen.

Jeg kan ikke gå hjem. Da kommer onklene mine til å tro at det er noe galt, og det er det jo også.

Selv om jeg har lovet meg selv å ikke gjøre det. Selv om jeg har sagt til Niklas at jeg skal skru av telefonen, taster jeg nummeret hans.

– Hei.

– Hei! Jens! (– Har han stått opp fra de døde? sier Gunn i bakgrunnen.)

– Hei, Gunn.

– (Hallo! Hvordan har du det?)

– Eh …

– Jens? sier Niklas. Han høres med en gang dønn alvorlig ut. – Er alt bra med deg?

Fy faen som jeg savner ham. Bare å være sammen med ham, som en venn.

– Alt bra hjemme? spør jeg i stedet.

– Kunne ikke vært bedre, sier Niklas.

Ikke et ord om at han savner meg. Ikke et ord om at det hadde vært enda bedre om jeg hadde vært der.

– Har det skjedd noe? spør Niklas.

– Skjedd og skjedd. Hva skulle liksom ha skjedd?

– Jeg vet vel ikke. Du høres jo helt … ødelagt ut.

– Ødelagt?

Det er akkurat sånn jeg føler meg. Som en tom glassflaske som Edor har slengt i bakken så den gikk i tusen knas.

– Jens?

– Jeg har det fint.

– Bra, sier han, som om han ikke hører at stemmen min er på bristepunktet.

– Ha det, da, sier jeg.

– Ha det.

– Nå slår jeg av telefonen igjen, sier jeg og legger på.

Edor

Kiat har satt en bøtte ved siden av senga mi. Jeg har ikke kasta opp, men det kjennes som om det er like før. Sånn har det vært i hele dag. Pappa har vært innom rommet mitt fire ganger og spurt om jeg er sikker på at jeg ikke vil ha mat.

Jeg kommer aldri til å klare å spise igjen. Jeg kommer aldri til å kunne kysse noen igjen uten å tenke på Jens. Det er som om jeg har vært på tidenes fest og ikke er sikker på hva som egentlig skjedde. Faen, jeg må ha drømt det. Det kan ikke være sant. Likevel er Jens det eneste jeg klarer å se når jeg lukker øynene. Jens bakpå den gamle sykkelen til mamma. Jens som spiser sukkerspinn. Jens og jeg klemt sammen inne i spøkelsestunnelen. Jens og jeg som låser oss inn på Burger King. Kulda. Varmen. Pusten hans. Kroppen hans mot min. Armene mine oppunder T-skjorta hans.

Tre kjappe bank på døra mi. Før jeg rekker å si Gå vekk! står Cliff i døra og ser på meg.

– Du er syk på ordentlig, du? sier han.

– Hæ?

– Jeg tenkte kanskje du prøvde å unngå meg, eller noe.

Jeg åpner munnen og trekker pusten. Før jeg rekker å si noe som helst, oppdager Cliff den tomme plassen på veggen der plakaten har hengt. Også plakatbitene som ligger strødd utover gulvet.

Han ser på meg.

Jeg forventer at Cliff skal lire av seg en haug med dritt og sette seg på senga mi når han er ferdig. At vi skal le av det sammen, og være ferdig med det. Han ser ikke på meg i det hele tatt. Snur seg bare og går ut av rommet. Gidder ikke engang å lukke døra etter seg.

Jeg lener meg over bøtta og brekker meg, men det kommer ikke opp annet enn spytt. Mobilen min piper. Jeg sjekker ikke hvem meldinga er fra. Vet at jeg allerede har fått tre fra Jens. Jeg plukker bare mobilen opp fra nattbordet og slenger den i veggen så den detter fra hverandre. Så holder den vel endelig kjeft i alle fall, tenker jeg og trekker dyna over hodet.

16

Edor

– Hva er det med deg i dag, Edor? spør sjefen.

Kontoret hans er hvitt. Lyset er flatt. Det er som å være på et bitte lite legekontor. Hva er det med meg i dag? Hva er det med deg? har jeg lyst til å spørre. Hva er det som er galt med alle de som jobber her? Hva er det som er galt med tvillingene fra helvete og unger som pisser i ballrommet? Av alt som er galt her i verden, er det ikke meg han burde henge seg opp i.

– Vet ikke, sier jeg. – Sovet dårlig, bare.

– Klarer du å jobbe?

– Det går fint, sier jeg og går tilbake til kjøkkenet.

Jeg prøver så godt jeg kan å sette sammen bestillingene, men det er ikke så lett. Var det stor eller liten pommes frites? Cola, Fanta eller Sprite? Mariell tar tak i meg inne på fryserommet. Hun holder meg fast med de spinkle armene sine. Strekker seg på tå for å kysse meg.

– Tenker du bare på én ting? sier jeg og dytter henne så hardt at hun dunker hodet i frysedøra.

– Au! sier hun og holder seg til hodet, så tar hun med seg noen poser med løkringer og lar meg stå igjen alene.

Frode og Albert og den jævla dama deres kommer for å få gratis mat igjen. For en gangs skyld er jeg ikke sikker på at de får riktig mat, men hvem faen bryr seg.

– Hva er det med deg? Du oppfører deg jo helt hinsides, sier Mariell og tar meg i armen idet jeg slenger begeret med pommes frites på brettet så det spruter.

Hinsides? Jeg visste ikke at Mariell kunne ord som hinsides, og nå bruker hun det i en sammenheng der det er, ja, helt hinsides.

– Jeg skal fortelle deg hva som er hinsides, sier jeg og river meg løs. – At vi to har samme timelønn!

– Nå holder det, sier Cliff. – Ingen liker deg når du oppfører deg som en dritt.

– Jaha, sier jeg. – Du oppfører deg som oftest ganske eksemplarisk, og ingen liker deg heller.

Så går jeg på bakrommet og vasker dassen. Der får jeg i alle fall være i fred. Jeg vasker dass så vannet skvetter. Jeg vasker dass til tårene og snørret renner. Faen ta Jens.

– Griner du? spør Cliff og står i døråpninga.

– Griner? Jeg griner vel ikke! Jeg tørker meg i øynene og under nesa. – Spruta såpe rett i øynene, sier jeg og peker på sprayflaska. – Må være noe galt med den.

Cliff holder sprayflaska over vasken og trykker forsiktig. Den spruter akkurat der den skal.

– Skal vi stikke på festen på Naustet?

– Vi kan ikke bare stikke bort til Naustet. Vi er på jobb. Du er jo verre enn Mariell og Trine til sammen. Man kan ikke bare gå og komme som det passer når man har en jobb.

– Skiftet ditt er ferdig, sier Cliff.

Jeg lurer på hvor lenge jeg har vaska dassen.

– Det ble jo rent i alle fall, sier Cliff og klapper meg på ryggen.

Han legger armen rundt meg og er kompis.

– Vi to, sier han.

– Vi to, sier jeg.

Musikken er så høy at innvollene vibrerer av bassen. Noen putter en ølboks i neven på meg, og jeg tømmer den på styrten mens jeg danser i fjæresteinene. Celia legger armene rundt halsen på meg, vil danse sakte, men musikken er kjapp og bevegelsene til Celia for treige.

– Edor, sier hun og ser på meg. – Du vet at jeg liker deg. Du vet det, ikke sant?

– Jeg liker deg også, sier jeg og vrir meg unna før Celia sier noe som gjør at ingenting kan bli det samme igjen.

Jeg setter meg på en stein og ser mot Senja. Mot veien som Jens og jeg kjørte. Celia tar tak i Cliff i stedet. En fisk spretter, lager ringer på det blikkstille vannet. Hun holder ham tett, samtidig som hun prøver å fange blikket mitt, men jeg plukker bare opp en stein og slenger den i vannet med et plask. Lurer på hva Beate gjør. Hva Jens gjør.

Celia kliner med Cliff. Jeg later som jeg ikke ser det. Later som om jeg ikke ser at hun leier ham med seg og forsvinner.

– Hei, hvordan går det? spør Mariell og setter seg tett inntil meg på steinen. Kjolen hennes er kort. Utringninga dyp.

– Dritt.

Hun legger hånda på låret mitt. De tynne fingrene hennes trekker i shortsen min. Tar meg på innsida av låret.

– Slutt, sier jeg og dytter henne vekk.

Armen hennes er så tynn. Den må være lettere å knekke enn en tørr kvist.

– Kom, sier hun. – Så skal jeg vise deg noe.

Hun holder hånda fram mot meg, og jeg tar den. Følger etter henne bak naustet. Kjolen hennes har sklidd opp. Hun lener seg mot naustveggen og legger hånda mi på puppen sin, tar på seg selv med den. Da hun slipper, blir jeg stående der med hånda på puppen. Hva skjer egentlig nå? tenker jeg mens Mariell fikler med knappen i shortsen min. Trekker ned glidelåsen, og shortsen faller på steinene. Hun trekker i bokseren min. Jeg flytter hånda hennes vekk. Jeg tenker på Jens. På at jeg skulle ønske det var han som sto foran meg, men jeg har ødelagt alt, igjen.

– Edor, hvisker Mariell og trekker meg helt inntil.

– Sorry, sier jeg og trekker på meg shortsen.

– Er det noe galt?

Jeg svarer ikke. Løper. Løper vekk fra alt. Stopper ikke før jeg er midt på brua over til Senja. Vet ikke hvor beina har tenkt seg. Kanskje tilbake til yttersida. Til Tungeneset hvor jeg og Jens var. Ansiktet er vått av tårer. Jeg må få tilbake kontrollen. Balansen! Balansen er nøkkelen til alt. Jeg tar tak i rekkverket på brua. Hvis jeg bare klarer å balansere fra denne brostolpen til den neste, så vil resten ordne seg av seg selv, tenker jeg og sparker ifra med foten.

17

Jens

Sykkelen fyker oppover brua mot Senja. Jeg synger høyt inne i hjelmen. Synger falskt, og jeg hører det selv, men jeg bryr meg ikke. Ser bare på veien rett foran meg. Vet ikke hvor jeg skal. Bare et lite stykke, så skal jeg hjem og legge meg i senga mi og late som jeg har vært der hele tiden.

Noe i sidesynet fanger oppmerksomheten min. En eller annen idiot prøver å ta livet av seg. Han står på rekkverket på brua. Jeg bråbremser, og hopper av sykkelen før den har stoppa. Sykkelen sklir sidelengs og ramler rett i asfalten, men jeg er allerede oppe på fortauet og tar tak i armen hans. Jeg røsker ham ned, og da først ser jeg hvem det er.

Edor.

Jeg tar av meg hjelmen og slenger den på bakken. Vil han skal se at det er meg. Jævla idiot! Jeg dytter ham hardt i brystet så han snubler bakover.

– Au, sier han.

– Au? Er det alt du har å si? Au?

– Ikke vær sånn, da!

Han kommer mot meg. Stiller seg helt inntil. Han lukter alkohol. Har han tenkt å slå meg?

– Jens, sier han og er helt grøtete i stemmen. – Du er så fin!

– Hæ?

Han legger hendene sine på kinnene mine. Holder meg fast.

– Du er så fin.

Stemmen hans er lav.

– Fineste jeg vet, hvisker han og drar meg helt inntil seg.

Han smaker sprit, øl og røyk.

– Det er det dummeste jeg noen gang har hørt!

– Jens, hvisker han inn i munnen min. – Jeg har så lyst på deg.

Han trekker i T-skjorta mi. Jeg dytter ham vekk.

– Hva er det du holder på med?

Han prøver å ta tak i meg igjen, og jeg må bruke makt for å holde ham vekk.

– Er det ikke dette du vil?

– Jo, sier jeg. – Nei!

– Du kan ikke bare kysse meg, og så late som ingenting.

– Jeg, late som ingenting?

– Ja.

– Hvor mye har du egentlig drukket?

– Nok. Men det har ikke noe med det å gjøre. Jeg mener det. Mener alt.

– Hadde du tenkt å hoppe?

– Hoppe? Jeg hadde vel ikke tenkt å hoppe. Jeg skulle bare …

– Kjenne at du lever? Kan du ikke prøve å finne en annen måte å kjenne det på enn ved å prøve å ta livet av deg?

– Jeg vil bare være sammen med deg.

– Du er full.

– Det er ikke derfor.

Han tar tak i T-skjorta mi og trekker meg inntil seg. Prøver å kysse meg igjen.

– Jeg kjører deg hjem.

– Jeg vil ikke hjem. Kan vi ikke kjøre en tur? Bare du og jeg. Til et sted der det ikke er noen andre.

Jeg lukker øynene, trekker pusten. Det er ikke noe jeg heller vil. Det er ingenting i hele verden jeg vil mer enn det.

– Hold rundt meg i alle fall, sier han.

Jeg legger armene rundt ham. Snuser inn lukta av Edor, som jeg så vidt kan kjenne bak alle de andre luktene.

– Nå kjører jeg deg hjem.

– Det kan ikke du bestemme.

– Hvor gammel er du egentlig?

– Atten.

– Herregud! Jeg kjører deg hjem.

– Jens, sier han. Han grer fingrene gjennom håret mitt. – Du er sola, Jens. Han ser opp på himmelen. – Før var det to soler på himmelen. Nå er det bare en igjen. Han peker på skyene. – Flaks det var den andre sola som ble borte.

– Du er så full av dritt.

Det er det fineste noen noen gang har sagt til meg. Jeg skulle bare ønske at han ikke var så drita. Eneste jeg har lyst til, er å holde rundt ham. Kysse ham. Glemme alt annet. Glemme at jeg må hjem. At vi står midt på brua. At sykkelen min ligger velta midt i veibanen.

– Hjelper du meg med sykkelen?

Sammen klarer vi å reise den. Lakken på den ene siden er helt oppskrapa. Det kommer til å koste ganske mange tusenlapper å få den lakka. Jeg trer hjelmen på hodet til Edor og setter meg på sykkelen.

– Hopp på.

– Hæ?

– Hopp på.

– Hæ?

– Du hørte hva jeg sa.

Han klatrer opp bak meg. Legger armene rundt meg. Trekker opp T-skjorta mi og putter hendene under. Stryker meg over magen. Jeg prøver å holde den inne. Vil ikke at han skal kjenne hvor kvapsete og valkete jeg er. Han lener hodet mot ryggen min.

– Ikke kjør meg hjem. Jeg vil være sammen med deg. Jeg vil være sammen med deg for alltid. Jeg har hjelmen din. Jeg skal lære deg å svømme. Jeg lover.

Jeg kjører sakte. Er redd han skal ramle av. For at han skal kaste seg til den ene eller den andre veien, så vi velter. For at han skal slutte å stryke meg under T-skjorta.

Vi stopper på veien nedenfor huset hans. Han går av sykkelen og holder hjelmen bakpå ryggen mens han lener seg mot meg og kysser meg på munnen.

– Ha det, Jens, sier han og gir meg hjelmen min. – Jeg ringer deg i morgen. Jeg ringer deg hver dag, for alltid.

– Ha det, Edor, sier jeg og kjører hjem, lister meg opp trappa.

Edor

Hodet hamrer. Jeg trekker dyna over hodet. Stenger alt ute. Det hjelper ikke. Det jeg vil rømme fra, er inne i hodet mitt. Jens. Jeg vet ikke helt om alt jeg husker, faktisk skjedde. Gud, jeg håper ikke det.

Jeg prøver å tenke på Beate. Hadde jeg bare behandla henne bedre, ville hun kanskje ligget her ved siden av meg. Med Beate visste jeg hva jeg hadde. Jeg har kjent henne så lenge at jeg nesten vet hva hun tenker. Med Jens vet jeg ingenting. Med ham kan alt skje.

Ikke tenk på ham, tenk på Beate. Beate. Beate. Beate. Det er håpløst. Nå kommer ikke Jens snikende inn i tankene mine lenger. Han er der hele tiden. Han står rett foran meg. Hver gang jeg prøver å se i en annen retning, tvinger han hodet mitt tilbake. Så kjenner jeg leppene hans mot mine. Kjenner armene hans rundt meg. Ser det ildrøde håret hans mot den mørkegrå himmelen.

Jens

Onkel Torstein tar saksa fra meg. Han legger hendene sine over mine. Ser på stabelen av plakater som ligger ved siden av meg. Jeg har krampe i hånda av all klippinga. Øynene svir. Hele kroppen verker.

– Ta deg en pause. Vi har nok plakater nå.

– Nei, sier jeg.

– Vil du snakke om det?

– Nei.

Mobilen ligger ved siden av meg på bordet.

Ringer deg i morgen, sa han. Ringer deg hver dag, for alltid.

Den eneste som har ringt meg i dag, er mamma.

– Vi henger dem opp i morgen, sier onkel Torstein.

– Resten av dagen skal vi bare kose oss, sier onkel Phil.

Jeg vet ikke hva de har tenkt å gjøre, men jeg vil helst gjøre noe som får meg til å slutte å tenke på Edor. Jeg hadde gått fremst i homoparaden. Jeg hadde tatt på meg paljettjakka til Hanne Krogh og dansa gjennom byen, hvis jeg aldri trengte å tenke på Edor igjen.

Onkel Torstein trekker fram de persiske teppene fra skapet. Onkel Phil finner fram vin og ost som stinker. Vi sitter på plenen og nyter den fine utsikten. Det er ikke koselig i det hele tatt. Det er tortur. Alt jeg klarer å se, er brua som går over til Senja, og Edor som balanserer på rekkverket. Jeg ser for meg at det sitter en nysgjerrig faen i hvert eneste vindu på den andre siden av sundet og ser på meg i kikkert.

– Har du noen du har lyst til å invitere til paraden? spør onkel Phil.

Så lener han seg mot meg og hvisker meg i øret. Han har planlagt en kjempeoverraskelse.

– Hva er det dere hvisker om? spør onkel Torstein.

– Ikke noe, sier jeg.

Onkel Phil blunker til meg, og jeg tenker at jeg definitivt trenger min egen Phil. En som gjør alt for å få meg til å smile. En som i alle fall ikke gjør at jeg har lyst til å gråte. Det er bare å glemme ham. Han er dritt. Han er ikke bra. Men det nytter ikke hvor mange ganger jeg tenker det. Jeg kan ikke glemme ham. Aldri.

– Jeg kan spørre om Gunn og Niklas vil komme, sier jeg.

Jeg ringer Niklas, og i de to minuttene jeg snakker med dem, føler jeg meg helt fin.

18

Edor

Hjelmen til Jens ligger på skrivepulten min. Hele huset sover. Jeg vet hva jeg må gjøre. Pappa snorker bak den åpne soveromsdøra. Fra rommet til Robin kommer det ingen lyder. Jeg lister meg ned trappa med den rosa motorsykkelhjelmen under armen. Det letteste hadde vært å ta båten, men jeg føler at jeg burde jobbe litt for dette. Bruke kroppen. Få ut alt jeg er redd for på veien, så jeg tar den gamle, røde sykkelen. Hjelmen trer jeg like godt på hodet.

Jeg parkerer sykkelen min ved siden av motorsykkelen. Den oppskrapa siden på motorsykkelen gir meg så dårlig samvittighet at jeg nesten snur og sykler hjem igjen. Han er sikkert sur. Han må være sur. Jeg hadde vært forbanna. Skal jeg ringe ham? Sende en melding? Tenk om han sover. Tenk om han ikke svarer og jeg har sykla hele veien til ingen nytte. Det er strøkent utenfor huset, alle de sprukne steinhellene er feiet. Ikke en småstein å se. Jeg må ut av porten for å finne en neve stein. En etter en kaster jeg dem opp mot vinduet til Jens.

Knepp

Knepp

Knepp

Knepp

Knepp

Hånda mi er snart tom, og ingen har vist seg i vinduet ennå. Kanskje han ikke er hjemme. Kanskje han sover så tungt at han ikke hører noe. Skulle jeg samla litt større steiner, kanskje? Men tenk om vinduet sprekker. Det hadde vært typisk meg. Jeg ødelegger alt, alltid.

Den siste steinen.

Knepp

Jeg ser meg rundt og får øye på stigen som ligger inn mot veggen. Perfekt. Nesten uten en lyd klarer jeg å sette den opp mot veggen så jeg kan klatre rett opp på det flate taket utenfor soveromsvinduet hans.

Halvveis oppe går vinduet over meg opp. Jens stikker det bustete hodet sitt ut.

– Hva er det du gjør?

– Hva ser det ut som?

– Du kommer til å vekke onklene mine.

Jeg tar av meg den rosa motorsykkelhjelmen. Håret er vått av svette og klistrer seg til ansiktet mitt.

– Kom ut, da.

– Tror ikke det.

– Ikke vær sånn.

– Hvordan da sånn? Jeg er ikke sånn. Hvorfor sier alle det til meg hele tiden? Ikke vær sånn. Hva betyr det?

– Ikke vær så s … Jeg tar meg i det. Faen, om jeg ødelegger dette også. Han har all grunn til å være sur. – Ikke vær så s …abla fantastisk, sier jeg, og klarer ikke å se på ham mens jeg sier det. Er livredd for hva han skal si. Hva han skal gjøre. Ber han meg om å gå nå, så dør jeg.

– Hva skal vi gjøre, da? Være sammen noen timer sånn at du kan late som det aldri har skjedd i morgen?

– Jeg skal lære deg å svømme, kom da, sier jeg og holder lappen mot ham. – Jeg har jo tatt med hjelmen og alt.

Han smiler. Jeg kjenner at ansiktet mitt sprekker. At jeg ler.

– Hysj! De kommer til å våkne. Jeg kommer.

Vi står ved siden av motorsykkelen. Han har tatt på seg hjelmen og plukker på skrapene i lakken.

– Jeg skal betale for det, sier jeg.

– Ikke tenk på det, sier han. – Det ser bare ut som jeg har levd litt.

Jeg lukker øynene. Vet ikke om jeg klarer at han er sint på meg. Vet ikke om jeg noen gang kan fikse alt jeg har ødelagt mellom oss.

– Unnskyld, sier jeg og åpner øynene.

Jens ser ikke sint ut, han smiler. Smiler som bare han kan. Smiler til ting løser seg opp i meg. Smiler til jeg blir helt varm i magen. Ingen kan smile sånn som Jens.

– Men hvis du later som om jeg ikke finnes neste gang du ser meg, må jeg kanskje drepe deg. Og en ting til, du blir med for å henge opp alle plakatene som du har revet ned.

Jens ser dønn seriøs ut og setter seg på sykkelen.

– Hva snakker du om? Hvilke plakater?

– Du vet godt hva jeg snakker om.

– De plakatene som jeg lot deg henge opp på jobb.

– Ja, de plakatene.

– Jeg har vel ikke revet dem ned!

– Du rev jo ned den på tivoliet.

– Hæ?

Jeg skjønner ikke hva han snakker om. Jeg kan ikke huske å ha revet ned noen plakat noe sted. Begynner jeg å bli gal? Er jeg så fucka at jeg ikke vet hva jeg gjør lenger? Bakerst i hukommelsen er det noe som vaker. Jens på benken. Jeg som strekker meg over ham og tar tak i plakaten som henger bak ham. Papirbiter på bakken.

– Jeg har ikke revet ned plakatene. Jeg lover.

Jeg setter meg bak ham. Legger armene rundt ham. Holder meg bedre fast enn jeg trenger. Jeg er ikke redd for å falle av. Bare redd for at han skal bli borte for meg.

Han snur seg og ser på meg, så sier han:

– Jeg vet om et sted.

Han kjører over brua, og jeg lurer på om han har tenkt seg tilbake til Tungeneset. Han kan ikke lære seg å svømme der. Ingen burde svømme der. Men vi skal ikke dit. Skal ikke langt i det hele tatt. Han stopper i avkjørselen ved Sørlivannet, og jeg lurer på hvordan han vet om dette stedet.

– Kommer du? spør han og henger hjelmen på styret.

Jeg følger etter ham gjennom skogen ned mot vannet. Det er stille. Stille som langt oppe på fjellet. Folk sover vel. Alt jeg hører, er lyden av føttene våre mot stien. Et par fugler i et tre. En kvist som knekker. En bekk. Shortsen til Jens. Stoff som gnisser mot stoff mens han går. Pust. Vår pust.

Vannet ligger blikkstille. Det er lenge siden jeg har vært her. Vi var ofte her da jeg var liten. Jeg husker at det var unger overalt. Familier. Jeg husker mamma og en rød ball som vi kasta til hverandre ute i vannet.

Jens vasser uti.

– Kommer du, eller? sier han.

– Du kan ikke bade med alle klærne på! Hvordan har du tenkt å komme deg hjem etterpå? Det er jo elementært.

– Men.

Jeg vrenger av meg T-skjorta og kler av meg shortsen. Selv om det bare er oss her. Selv om jeg var klissnaken da jeg bada på Tungeneset, beholder jeg bokseren på.

Jens tar av seg T-skjorta og shortsen. Han holder armene over magen, som om han prøver å gjemme seg.

– Kom, sier jeg og holder hånda ut mot ham.

Hånd i hånd vasser vi uti. Bunnslammet virvler opp rundt beina våre og grumser til vannet. Tenk om vi synker ned i mudderet. Tenk om vi blir sittende fast. Jeg ser for meg en hel natt i vannet sammen med Jens. At vi står her et stykke fra land, og må holde rundt hverandre for å holde varmen. En hel natt så nær hverandre. Jeg sparker litt i bunnen mens jeg går, vrir på foten, prøver å få den til å sette seg fast.

– Kan du ikke svømme i det hele tatt?

Han rister på hodet.

– Si ifra når du vil stoppe.

Da vi står med vann til midja, slipper han hånda mi.

– Ikke lenger nå.

– Hvis du snur deg inn mot land, vet du at det kommer til å bli grunnere etter hvert. Alt du trenger å gjøre hvis du mister kontrollen, er å sette foten i bunnen. Vet du hvordan du skal bevege armene og beina?

– Jeg kan teorien, ja.

Jeg legger hendene mot magen hans.

– Jeg slipper ikke. Bare bøy knærne til du har vann midt på brystet før du lener deg framover. Legg deg i hendene mine, og når du er klar for det, løfter du beina. Jeg slipper ikke.

Jens bøyer knærne, og jeg kjenner vekta av ham da han lener seg framover. Han plasker med armene og beina. Kaver så vannspruten står.

– Pust, sier jeg. – Husk å puste. Slapp av, så kjenner du at jeg holder deg. Tenk på hva du skal gjøre med armene og beina. Tenk på teorien. Det er ikke annet enn ren fysikk. Du synker ikke.

Han slapper av. Ligger stille i vannet. Puster.

– Prøv beina først, så skal jeg se om du gjør det rett.

Jens holder armene i ro. Beveger beina nesten perfekt. Jeg ser for meg hvordan han har ligget og holdt seg fast i bassengkanten mens han sparka og sparka med beina. Alle har ligget sånn, men de fleste tør å slippe kanten til slutt. Tør å bevege seg ut på dypet. Tør å miste kontrollen en liten stund, til man kjenner at man ikke synker.

– Så armene, sier jeg og flytter hendene mine litt nedover mot magen hans, så han skal få plass til å bevege armene ordentlig.

– Ikke slipp.

– Jeg slipper aldri.

Han kan takene for armene også, men klarer ikke holde takta med armene og beina samtidig. Selv om jeg holder. Selv om jeg aldri slipper. Ikke et lite sekund engang. Jeg tipper framover. Ikke mye. Men nok til at han får vann i ansiktet. Til at han åpner munnen og svelger. Til at han trekker pusten mens han har vann i nesa, og hoster. Hoster og hoster. Han setter beina i bunnen og reiser seg. Hoster som en gal.

– Jeg slapp ikke, sier jeg og legger den ene hånda på brystet hans. Han hoster og hoster. – Pust. Ikke glem å puste. Det er ikke farlig.

Han får kontroll på pusten og slutter å hoste. Jeg tar hånda vekk fra brystet hans. Han står nær. Altfor nær. Ikke nær nok. Aldri nær nok. Jeg legger begge hendene bak nakken hans. Lener panna mi mot hans.

– Jeg slapp ikke, sier jeg.

– Jeg vet det, sier han og kysser meg.

Jeg er glad for at jeg er så våt i ansiktet at han ikke ser tårene mine. Jeg vet ikke hvorfor jeg griner, men klarer ikke å stoppe.

– Er det noe galt? spør Jens.

Jeg rister på hodet. Vil ikke at han skal slutte å kysse meg, men han holder meg fast med en hånd på hvert kinn. Han kysser meg på øynene.

– Du griner jo.

– Det er ingenting, sier jeg. Jeg vet ikke hva det er.

– Pust, sier Jens. – Ikke glem å puste, sier han og legger armene sine rundt meg. Han kysser meg forsiktig på halsen. – Bare pust.

Jeg puster. Har aldri trengt å tenke på å puste før. Å puste er noe jeg alltid har gjort uten å tenke over det. Nå er det som om jeg må lære alt på nytt. Må lære å puste.

Jeg prøver å komme på noe å si, men klarer ikke å sette ord på noen ting. Da jeg endelig prøver, høres det bare teit ut.

– Du er den fineste jeg vet. Det er helt sant!

– Hva er det du syns er så fint, da?

– Jeg vet ikke. Øynene. Munnen. Armene. Det er noe med helheten.

– Med helheten? sier Jens og ler.

– Jeg vil ikke at du skal reise hjem igjen, sier jeg.

– Ikke jeg heller, sier han.

Jeg trekker pusten, dukker under vann. Vannet er grumsete, og jeg kan så vidt se hånda foran meg. Jeg tar tak i kneet til Jens, svømmer mellom beina hans og dukker opp bak ham. Legger armene rundt ham, kysser ham nedover ryggraden.

Da jeg skal skifte, snur jeg meg vekk mens jeg tar av meg bokseren og kler på meg shortsen. Jeg trekker T-skjorta over hodet, og den suger seg til den fuktige overkroppen min. Jens legger armene rundt meg bakfra, og kysser meg under øreflippen.

– Så hva er dette da? Er det i det hele tatt noen vits? Seksten mil er ikke så langt, men likevel er det altfor langt.

– Altfor langt, sier jeg, og mener det.

Det er egentlig det samme om Jens er på den andre siden av jorda, eller om han er seksten mil unna. Så lenge jeg ikke kan strekke ut hånda og røre ved ham, er han for langt borte.

– Hvis vi ikke tenker på dette som noe som snart er over, men noe som er nå, sier han.

– Dette, sier jeg og snur meg rundt. Holder rundt ham. Legger nesa mi i halsgropa hans. – Dette er den varmeste sommeren vi noen gang kommer til å ha. La den bli glør som vi kan pakke inn og legge i magen. Noe vi kan varme oss på når vinteren kommer. Noe vi kan varme oss på hver gang vi fryser.

– Finner du på alle de klisjeene selv, eller har du en bok med dem, sier Jens og kysser meg.

– La dette være nå, sier jeg.

– Nå, sier Jens.

Vi lister oss opp trappa. Den knirker og knaker. Jeg er sikker på at man kan høre den trappa helt hjem til soverommet til pappa. Jens holder meg i hånda og legger en finger over leppene da vi kommer opp i loftgangen.

Jeg tør nesten ikke puste da vi står på rommet hans. Vi er nakne. Står helt tett. Jeg kjenner at jeg blir hard. At vi blir det begge to. Jeg vet ikke hvor jeg skal gjøre av hendene. Jens klemmer meg enda nærmere. Nærmere kommer vi ikke, tenker jeg og kysser ham.

Senga hans knirker. Jeg tør nesten ikke røre meg der jeg ligger under lakenet med føttene mine vikla inn i hans. Hendene hans på brystkassa mi. Hud mot hud. Jeg skraper ham forsiktig over rumpa med neglene. Huden hans nupper seg, og jeg lar leppene gli over hårene som står rett ut på underarmen hans, uten å røre ved huden. Kysser ham på halsen. Han kysser meg nedover magen. Leppene hans, varme som om han har feber, etterlater seg brannsår på innsiden av lårene min. Nærmere går det ikke an å komme noen, tenker jeg og smaker på ham overalt. Det er så klamt. Så varmt. Senga knirker hver gang jeg rører meg, og jeg tør så vidt å lee en muskel. Klarer ikke å la være. Jeg stryker ham over ballene, klemmer forsiktig.

Jens

– Morgenstund har … gutt i munn, sier onkel Torstein fra døråpninga og legger hodet på skakke.

Jeg trekker lakenet tettere rundt meg. Hvordan kunne vi sovne? Jeg gnir søvnen ut av øynene for å se onkel Torstein bedre.

– Faen, sier Edor og kryper enda lenger inn under lakenet.

Han har sovemerker i hele ansiktet. Armen min har dovnet vekk. Edor trekker lakenet over hodet. Blir en struts med hodet i sanda. Jeg venter på hva onkel skal si.

– Frokosten er ferdig, sier han bare og går.

Jeg vet fortsatt ikke om han er sint, men da han er halvveis nede i trappa, roper han:

– Phil, dekker du på til en ekstra? Vi har visst besøk.

Edor holder meg i hånda idet vi går ut til frokostbordet på verandaen. Jeg stryker en finger over håndbaken hans. Prøver å få ham til å skjønne at det ikke er så farlig. Det er bare onkel og onkel.

– Takk for sist, sier Edor.

Han rødmer og blir stående ved siden av den ene stolen uten å sette seg.

– Sett deg, da, sier onkel Phil og trekker stolen ut for ham.

Edor setter seg.

– Vi må få opp alle plakatene igjen, sier onkel Torstein og forteller Edor om paraden. – Jeg regner med at du kommer.

Edor blir knall rød. Ikke bare i ansiktet, men nedover halsen også.

– Torstein! sier onkel Phil. – Det bestemmer du selv, sier onkel Phil og ser på Edor.

Edor svarer ikke.

– Men du blir med og henger opp plakatene igjen? spør onkel Torstein.

– Torstein.

– Hva? Vi trenger all den hjelpen vi kan få. En eller annen idiot har revet ned alle plakatene. Jeg vet ikke hvor mange timer vi har brukt på å lage dem. Jens har til og med halshugget Hanne ved et uhell.

– Hanne Krogh er en bra dame, sier onkel Phil og blunker til meg.

– Litt av en dame, sier jeg og smiler.

Om ikke lenge kommer onkel Torstein til å ha glemt hele halshogginga.

– Vi klarer oss, sier onkel Phil. Du trenger ikke å hjelpe til.

– Han blir med, sier jeg.

Edor ser på meg. Ser på meg som om han var en hjemløs katt som tigger mat. Det er sikkert verre for ham. Han kjenner alle her. Jeg kjenner ingen. Det er han som må bo her etter at jeg har dratt hjem.

– Jeg blir med.

Onkel Phil gir oss halve bunken med plakater. Han og onkel Torstein går den ene veien. Edor og jeg den andre.

– Du kan jo komme og se på i alle fall?

Edor svarer ikke.

– Du kommer ikke til å være den eneste. Ta med deg Celia og Cliff.

– Kanskje det.

Edor hjelper meg med å bære, men det er jeg som står for snakkinga, og det er greit. Jeg vil ikke presse ham.

Borte ved lekeplassen kommer Celia og Cliff skatende. Jeg har aldri sett noen som er så dårlig til å skate som Celia. Til og med jeg må være bedre enn det der, enda jeg aldri har prøvd.

– Hva gjør dere? spør Celia.

– Ikke noe spesielt, sier Edor og tar et skritt vekk fra meg.

– Henger opp plakater, sier jeg og holder fram bunken.

– Så fett! Celia tar fra meg plakatene og ser på dem. – Finnsnes’ første Gay Pride Parade. Så utrolig kult. Er du homo? sier hun og ser på meg.

– Det er for onklene hans, sier Edor og har redda meg. Jeg trenger ikke å si noe mer. Det er greit.

– Ja, sier jeg.

– Så utrolig kult! Jeg kjenner ingen som er homo. Jens, du er min første homsevenn, sier Celia og danser rundt meg.

– Hold kjeft, Celia, sier Edor.

– Hva er det du er så sur for? Tenker du fortsatt på Beate?

– Hvem er Beate? sier Edor, og nå smiler han.

– Du er frelst! Takk Gud!

Celia tar tak i Edor og kysser ham midt på munnen. Jeg har lyst til å spørre hva hun holder på med, men jeg holder kjeft. Holder meg litt på avstand fra Edor, som ser sykt stressa ut hver gang jeg kommer nær ham.

– Jeg skjønner ikke hva det er med deg og Beate. Kan du ikke bare ringe henne? sier Cliff.

– Hæ? sier Edor.

– Jeg liker deg bedre når du er sammen med henne.

– Hæ? sier Edor igjen.

– De greiene du holder på med nå, er jo bare … sykt.

Edor blir rød i ansiktet. Svarer ikke.

– Hva er det du snakker om? Edor uten Beate er mye mer gøy, sier Celia.

– Det går jo ikke an å få tak i ham lenger. Han tar jo aldri telefonen. Er aldri hjemme. River i stykker ting.

– Hva er det med deg? Har jeg meldeplikt, eller?

– Slutt nå å krangle, sier Celia og løsner hårstrikken så det metallblå håret hennes faller nedover skuldrene.

Hun dytter skateboardet sitt i nevene på Cliff før hun tar meg i den ene hånda og Edor i den andre. Sånn går vi bortover mot tivoliet for å henge opp den siste plakaten.

19

Edor

Ikke før vi har lukka døra bak oss hjemme hos onklene til Jens, klarer jeg å slappe av. Jeg er så stressa at jeg har vondt i hodet. Velkommen til oss står det på en brodert løper i gangen, og jeg har aldri i hele mitt liv følt meg så velkommen.

Phil og Torstein går inn i stua, og vi blir stående igjen i gangen. Jeg lener meg mot veggen. Føler meg sliten enda jeg ikke har gjort en dritt.

– Jeg skulle ønske jeg var like modig som deg.

Jens ler.

– Hva ler du av?

– Deg.

– Snilt, sier jeg og stikker en finger inn i magen hans. – Skikkelig snilt.

– Ikke plag meg, sier han og holder meg fast.

– Slutt.

– Med hva da?

– Ikke hold meg fast, sier jeg.

– Kommer du deg ikke løs?

– Ah! Jeg tror jeg har fått noe på øyet, kan du se?

Jens legger fingeren forsiktig under øyet mitt og trekker litt i huden for å se bedre. Ansiktet hans er helt nær mitt.

Jeg holder hodet hans fast og kysser ham. Lenge. Helt til hodepinen forsvinner. Helt til pulsen slår vanlig. Helt til pulsen øker igjen. Helt til Torstein stikker hodet inn i yttergangen og sier:

– Kommer dere snart, eller? Det er disco i stua.

Fra stua ljomer ABBA på full guffe. Mamma mia for alle penga.

Torstein og Phil har på seg hver sin paljettjakke. Jeg mener å ha sett dem før et sted, men det kan vel ikke være …

– Er det originalene? spør jeg og nikker mot jakkene.

– Om det der! Klart det er! roper Torstein og kaster en halv agurk mot meg.

– Hvorfor kan du så mye om Bobbysocks? spør Jens.

– Mamma likte dem. Digga dem ikke slik som Torstein, men hun likte dem godt.

Torstein synger inn i agurken. Synger jævlig surt, men han synger likevel. Ser ikke ut til å være det minste flau. Phil slenger en halv agurk til Jens også. Han tar ikke imot, og agurken ruller inn under bordet.

– Mamma mia, here I go again, synger Phil.

Han har bedre stemme enn onkel Torstein, men synger ikke fullt så høyt.

Jeg plukker opp agurken til Jens, og synger: – I don’t know how, but I suddenly lose control, mens jeg danser over gulvet.

Til slutt gir Jens opp.

– I can’t count all the times that I thought we were through, synger han.

Jeg lurer på om han synger feil med vilje. Jeg liker i alle fall hans versjon bedre enn originalen, I can’t count all the times that I’ve told you we’re through.

Jeg får låne paljettjakka til Torstein, og mens jeg holder Jens i hånda, tar han til og med et par dansetrinn. Snurrer rundt, snubler i teppekanten og holder på å falle.

Torstein og Phil synger duett på Summer Nights. Jeg synger You’re the one that I want. Jens nynner bare med. Og vi ler. Vi ler til jeg får vondt i magen. Vi danser til vi blir svette. Vi holder hender. Jeg må hjem snart. Jeg vil ikke at dagen skal ende. Men den gjør det.

Jeg setter på Hjemmeseier. Det blir helt stille i stua mens jeg synger. Jeg tar Jens i hånda. Danser med ham. Sakte. Vil være i dette øyeblikket for alltid.

Pappa og Kiat sitter ved kjøkkenbordet og spiller kort da jeg kommer hjem.

– Pappa, kanskje vi skulle invitere Jens på middag en dag? spør jeg og dumper ned på stolen ved siden av ham.

– Jens?

– Bare en som er her på ferie.

– Men det er klart vi kan! I morgen, da?

– Passer sikkert fint, sier jeg, later som om det ikke betyr så mye.

Inni meg er det som om jeg har slukt en pose brusepulver og svelget ned med cola.

– Jeg tror jeg legger meg, sier jeg.

– Sov godt, sier Kiat.

– Natta, sier jeg og går opp trappa.

Jeg kryper under dyna og klarer ikke å tenke på noe annet enn Jens. For første gang gjør det ikke noe. Jeg lar tankene leve sitt eget liv. Lar Jens fylle hele hodet. Lar leppene hans kysse meg overalt. Lar hendene hans ta på meg overalt. Jeg får ikke nok. Jo mer av ham jeg oppdager, desto mer vil jeg ha.

Edor:

Jeg ligger og hører på sangen vår

Jens:

Har vi en sang?

Edor:

Ikke vær dum. Hjemmeseier!

Skulle ønske du var her

Jens:

Vær forsiktig med hva du ønsker. Plutselig kommer jeg

Edor:

Vil du spise middag her i morgen?

Jens:

Klart det!

Edor:

Liker du thai?

Jens:

Jeg spiser alt, men thai liker jeg nesten like godt som jeg liker deg, så JA

Edor:

Jeg vet ikke helt hva jeg skal svare på det

Jens:

Du trenger ikke å si noen ting. Men jeg elsker virkelig thaimat. Bare så det er sagt

Edor:

Prøver du å si at du elsker meg?

Jens:

Må du ha det inn med teskjei, kjære

Edor:

Her bor de følelsan som hjertet kjenn igjen

Jens:

Du kan fort bli i tvil, om kem du va og kem du e

Edor:

Og nu kan du ikke nekt for det

Jens:

Et hjem e der som hjerte e

Edor:

<3

Jens:

Sov godt

Jens

Onkel Torstein kommer inn på badet, akkurat idet jeg prøver å klappe afroen litt flatere med vann. Det er helt håpløst. Ikke snakk om at håret vil ligge.

– La det være, sier onkel og rufser håret opp. – Det håret ditt er helt fantastisk. Du må aldri klippe deg!

Han har rett. Jeg har hatt kort hår før. Det ser enda verre ut.

– Gruer du deg?

Jeg rister på hodet. Ikke snakk om at jeg kommer til å innrømme at magen vrenger seg bare ved tanken på middagen.

– Det går så fint!

Onkel glatter ut noen usynlige skrukker på den nystrøkne skjorta mi. Han løsner knuten i slipset mitt og trekker det av meg.

– Jeg tror ikke du trenger slips.

Han har rett. Så klart jeg ikke trenger slips.

Onkel slikker fort på tommelen og drar den over øyebrynene mine.

– Æsj!

– Unnskyld. Jeg er bare nervøs, sier han.

– Du har vel ikke tenkt å bli med?

– Nei, nei.

– Jeg må gå nå, sier jeg før onkel gjør meg enda mer stressa.

Jeg parkerer i oppkjørselen ved siden av en blå pickup og blir sittende på sykkelen en stund før jeg henger hjelmen på styret og går opp trappa. Lukta av middag kiler i nesa. Magen rumler, og jeg kommer på at jeg ikke har spist noe hele dagen. Det er ingen ringeklokke ved siden av døra, og jeg banker forsiktig.

Da ingen åpner, banker jeg hardere. Jeg venter lenge, tenker at dette kanskje er et hus der man bare går inn og roper hallo i gangen, men jeg vet ikke. Jeg vet ikke engang om Edor er hjemme. Så jeg ringer.

Han svarer på første ring.

– Hei, kommer du snart, eller? spør han.

– Jeg står utenfor.

– Hvorfor det?

– Fordi ingen har sluppet meg inn.

– Trykk ned dørhåndtaket. Lukk opp døra. Gå inn i gangen.

– Er det så lett?

– Hvem skulle trodd det.

Jeg har gått inn og ut av huset til Niklas hele livet, og nå har jeg problemer med å åpne en dør.

Jeg legger hånda på dørhåndtaket og trykker det sakte ned. Samtidig åpnes døra innefra, og Edor står foran meg.

– Men kom inn, da, sier han og trekker meg inn i gangen.

Jeg har lyst til å kysse ham. Til å holde rundt ham.

– Så godt det lukter, sier jeg og tar av meg skoene.

Faren til Edor kommer ut i gangen og hilser på. Han har på seg forkle og holder et par grytekluter i den ene hånda.

– Velkommen! Jeg heter Rolf, sier han og holder fram hånda.

– Jens.

– Kom inn. Kom inn. Du må hilse på Kiat.

Kjøkkenet er lite. Kjøkkeninnredninga er gammel og malt mørkegrønn. Ved benken står stemoren til Edor og pisker noe i en bolle. På stolen ved siden av står lillebroren. Han ligner en yngre utgave av Edor, men har arva den mørke huden til Kiat.

– Så fint at du kunne komme! Jeg skulle gjerne tatt deg i hånda, men … sier hun og nikker mot bollen. Hun pisker så det skvetter. – Jeg heter Kiat.

– Robin, sier broren og holder fram hånda.

Edor og jeg sitter tett, tett sammen på benken under vinduet. Lår mot lår. Armene våre dunker inn i hverandre mens vi spiser. Lillebroren til Edor insisterte på å sitte sammen med oss, selv om faren mente at det ble altfor trangt.

– Er dere sikker på at det er greit? spør Rolf.

– Går helt fint, sier Edor.

Jeg nikker med munnen full av mat. Kunne ikke hatt det bedre.

Vi snakker om paraden til onklene mine. Vi snakker om skolen og helt vanlige ting. Vi snakker om varmen og regnet som må komme til slutt.

– Så hvordan er svømmeopplæringa i Tromsø? spør Rolf.

Jeg skjønner ikke hva han snakker om.

– Pappa! sier Edor og ser på faren med et blikk som sier hold kjeft.

Faen, akkurat nå som vi hadde det så fint. Jeg lurer på hva Edor har fortalt om meg.

– Edor sa at han skulle lære deg å svømme.

– Klart jeg skal, sier Edor.

Under bordet stryker han foten sin over min, og plutselig er ikke ting så ille likevel.

Etter middag tar Edor meg med opp på rommet sitt. Lillebroren hans vil være med, men faren sier at han kan få se litt på TV i stedet. Det ser ikke ut som om han syns det er en spesielt god deal, men han går med på det til slutt.

Edor har ikke så mange ting på rommet sitt. På skrivebordet hans ligger det skruer, noen hjul og andre småting.

– Jeg holder på å mekke et nytt brett av gamle deler, sier han da jeg plukker opp et hjul og snurrer på det.

– Jeg hater å late som ingenting, sier jeg og ser på ham.

Han tar hjulet fra meg, legger det tilbake på skrivepulten og tar hodet mitt i hendene sine.

– Jeg klarer det nesten ikke, jeg heller, sier han.

– Det gjør så jævla vondt.

Han kysser meg, og det gjør enda vondere. Hele kroppen min verker.

– Jeg hater kjærlighet, sier han.

– Gjør du?

– Gjør ikke du?

Jeg kjenner det i hodet, i magen, i armene, i beina, helt ut i lillefingeren, helt ut i stortåa. Kjenner en stikkende følelse. En følelse som jeg ikke helt vet om er vond eller god. En følelse som gjør det vanskelig å puste.

– Kanskje kjærlighet ikke er så bra som alle skal ha det til.

Edor ler.

Jeg ler.

Han lener hodet mot skuldra mi og ler.

– Det er helt for jævlig, sier han.

– Nemlig.

– Hva ler dere av?

Før jeg rekker å snu meg for å se hvem som har kommet inn på rommet, har Edor flytta seg vekk fra meg. Han fikler med hjulene på skrivepulten. Cliff står i døra og ser på oss. Han må ha sett hodet til Edor på skuldra mi. Hånda mi på hofta hans, men han sier ikke noe om det. Setter seg bare på senga til Edor.

– Skal vi se en film? spør han.

Edor ser på meg. Leter etter hjelp. Jeg har aldri vært spesielt flink til å sno meg unna.

– Ok, sier jeg.

– Ok, sier Edor og setter på TV-en.

Cliff får på et eller annet vis satt seg mellom Edor og meg i senga da filmen starter. Det er den lengste filmen jeg noen gang har sett, og jeg aner ikke hva den handler om.

Edor

Jens står i gangen. Han holder motorsykkelhjelmen i hånda, har allerede tatt på seg skoene. Cliff sitter inne på kjøkkenet og snakker med pappa. Det er bare gangdøra mellom oss og dem. Jeg kan høre alt de sier, og er veldig klar over at stemmene våre bærer like godt den andre veien.

– Dette var skikkelig hyggelig, sier jeg.

– Ja.

– Gikk akkurat som planlagt.

Jens ser ned på skoene sine og smiler. Han ser så jævla bra ut når han står sånn og skuler ned på skrå.

– Vi må gjøre det igjen snart, sier han.

– Eller ikke.

– Helst ikke.

Jeg ser meg over skuldra. Inne på kjøkkenet er pappa og Cliff opptatt av å diskutere hva vi skal gjøre resten av ferien.

Jeg følger Jens ut på trappa og lukker døra bak oss.

Jens tar etter hånda mi. Fuck! Hadde jeg bare vært hakket modigere, hadde jeg gitt faen i pappa og Cliff og satt meg bakpå sykkelen til Jens. Vi kunne kjørt hjem til ham, eller til Senja, eller til Tromsø eller til Sverige. Det hadde vært akkurat det samme for meg, så lenge jeg er sammen med ham.

Grusen stikker under de nakne føttene mine mens jeg går over oppkjørselen og bort til sykkelen hans. Han trer hjelmen ned på hodet og setter seg på sykkelen. Jeg vil ikke at han skal dra. Snur meg mot huset og ser Cliff sitte og se ut gjennom kjøkkenvinduet.

– Ok, sier jeg og klapper sykkelen to ganger før jeg går tilbake, klarer ikke å stå ved siden av Jens lenger. Ikke mens Cliff sitter med nesa klint mot vindusglasset.

Jeg hører Jens sparke i gang sykkelen. Før jeg åpner ytterdøra og går inn, snur jeg meg og ser ham forsvinne rundt svingen.

Cliff står med hodet inni kjøleskapet da jeg kommer inn på kjøkkenet.

– Vil du ha brus? spør han.

– Hva skal vi gjøre?

– Hæ?

– Du kom jo på besøk, hva har du lyst til å gjøre?

– Må vi gjøre noe?

– Kanskje vi kan spille Call of Duty, sier jeg.

Jeg har lyst til å plafre ned en hel bataljon.

– Fett.

Vi spiller Capture the flag, Cliff er i den andre enden av fabrikkbygninga og leter etter flagget. Det er ikke flagget jeg leter etter, ikke fienden heller. De er bare collateral damage, et skudd her, en granat der. Sakte, men sikkert nærmer jeg meg Cliff.

– Hvor er du? sier Cliff. – Fuck, jeg trenger backup.

– Er der snart.

Cliff strever med å bli kvitt fienden da jeg endelig når fram.

– Det var på tide! Fort deg, flagget er rett her borte.

Jeg skyter de tre som har omringa Cliff. Én etter én, plaff, plaff, plaff.

– Takk, kompis, sier Cliff og puster letta ut. – Takk skal du ha! Følg etter meg, jeg vet hvor vi skal.

Han begynner å løpe. Jeg bytter automaten med bazookaen, venter til Cliff er passelig langt unna, og trekker av. Kaboooom.

20

Edor

Over oss blir skyene stadig mørkere. Vi sitter inntullet i et fleecepledd på bredden av Sørlivannet. Jens sitter mellom beina mine. Jeg har armene rundt ham. Himmelen brummer og brumler. Torden, langt borte.

Han lener hodet bakover, og jeg kysser ham ved øret. Han har tatt sine første svømmetak. Alt er perfekt. Nesten. I morgen reiser han hjem, og jeg prøver å ikke tenke på det. Prøver å la dette være nå. Det er ikke så lett når alt jeg vil, er at nå skal være for alltid. Når alt jeg vil, er å sitte her til regnet høljer ned over oss. Sitte her resten av natta. Sitte her til himmelen revner og jorda forgår. Alt går litt langsommere her på jorda når hele himmelen faller ned.

– Jeg har tenkt litt. Kanskje jeg blir med i paraden, sier jeg. Jens snur seg og ser på meg. – Celia blir sikkert med hvis jeg spør, så føles det ikke så svært, mener jeg.

– Vil du? Det kommer flere som ikke er homo, altså. Venner av onklene mine. Venner av de andre som er med på å arrangere paraden.

– Det virka som pappa likte deg, sier jeg.

– Har du sagt noe til ham?

– Nei, men han hadde kanskje vært okey med det, mener jeg. Det virka jo som om han var ok med onklene dine, og paraden og alt.

Han stryker meg over leggene. Jeg legger hånda over hjertet hans, teller slagene.

– Det så ut som Cliff tok det kult, at du er homo. Jeg vet bare ikke om han hadde takla meg like godt. Ikke Celia heller. Det er så mye dritt med meg.

– Så ille er du vel ikke? sier Jens og kysser meg.

– Du kjenner meg bare ikke godt nok.

– Gjør jeg, vel.

Jeg trekker på skuldrene, er langt fra sikker.

– Jeg vet ikke om jeg klarer å glemme deg når du har reist.

– Så ikke gjør det.

– Hva skjedde med nå?

– Drit i nå. Jeg stemmer for at vi går for søndagstur, sikspens og rullator om seksti år, sier Jens.

– Jeg kommer aldri til å ta på meg en sikspens, bare så du vet det, sier jeg.

– Så snart jeg bikker seksti skal jeg ha en, enten du liker det eller ikke.

– Du er så jævla hipster.

– Det er ikke hipster å bruke sikspens når man er over seksti. Faktisk så tror jeg det er anbefalt. Og for de over sytti er det påbudt.

Jeg tuller pleddet tettere rundt oss. Vet at vi burde komme oss hjem før regnet høljer ned. Vet at det allerede er for sent.

– Sistemann uti er en rosin, sier jeg og kaster pleddet av meg.

Vi løper nakne ut i vannet, stopper ikke før vi har vann til midt på brystet.

Et lynglimt over himmelen. Tordenbraket som kommer denne gangen, er ikke så langt unna.

– Du, sier Jens og tar tak i meg. Holder meg fast.

– Du, sier jeg og holder ham fast.

Lufta er tykk av alle ordene som vi ikke trenger å si for å vite hva den andre tenker.

På vei hjem holder jeg meg hardt fast i Jens. Fast som om jeg aldri skal se ham igjen. Men jeg skal jo det. I hele morgen. Jeg skal møte vennene hans.

Ryggen til Jens mot magen min. Armene mine rundt livet hans.

Da vi kommer til Skjellelva, revner skyene over oss. Det er som om noen har skåret hull i dem med en kniv. Jeg putter hendene inn under T-skjorta hans. Prøver å kysse ham i nakken, men hjelmen er i veien. Han kjører meg helt opp til huset. Vi tar av oss hjelmene. Jeg ser meg rundt. Det er natt, og det er bare oss her. Pappa og Kiat har sikkert lagt seg for lenge siden.

– Kom hit, hvisker jeg og trekker ham inntil meg.

Vi er gjennomvåte. Jeg er ordentlig kald for første gang på flere uker.

– Vi sees jo i morgen, sier Jens.

– I morgen, sier jeg og kysser ham.

Jeg vil at han skal bli med inn. Jeg vil kle av ham alle de våte klærne og krype under dyna til vi får varmen i oss, men det går ikke. Jeg vet det. Han vet det. Så vi blir stående og kysse helt til han tar et skritt tilbake og trykker meg på nesetippen.

– Jeg må kjøre nå, sier han.

– Fineste jeg vet, sier jeg, og ser etter ham helt til han har forsvunnet.

Da jeg snur meg, ser jeg det. Trynet til pappa i stuevinduet. Jeg vet ikke hvor lenge han har stått der. Lenge nok, ser det ut til. Han er som forsteina. Rører seg ikke, selv om jeg ser rett på ham. Fuck!

Jeg tasser opp yttertrappa og inn i gangen. På vei opp mot loftet stikker jeg hodet inn i stua. Pappa står fortsatt og tviholder i vinduskarmen mens han ser ut gjennom vinduet.

– Pappa, sier jeg, men han svarer ikke. – Pappa?

Han snur seg mot meg. Møter ikke blikket mitt. Ser ikke på meg da han går forbi meg.

– Pappa?

Han lukker soveromsdøra bak seg.

Huset er stille.

Alt jeg hører, er regnet mot ruta.

Pusten min.

Gråten min.

– Pappa? hvisker jeg.

Da jeg lukker døra til rommet mitt, vet jeg ikke hva jeg skal gjøre. Så slipper jeg i alle fall å si noe, tenker jeg og plukker opp et av skateboardhjulene som ligger på skrivebordet. Slenger det så hardt i veggen at det blir merke. Ingen kommer opp for å spørre hva i helvete jeg driver med midt på natta.

Ingen kommer og spør hva som er galt da jeg ligger under dyna og griner. Mamma hadde kommet, tenker jeg. Mamma hadde aldri latt meg være alene. Mamma hadde sittet her til jeg sovna.

– Mamma?

Ingen svarer nå heller. Det er så lenge siden hun døde at jeg ikke lenger er sikker på om alle tingene jeg husker, har skjedd, eller om det bare er ting jeg har funnet på.

Pappa sitter ved kjøkkenbordet da jeg kommer ned. Han ser ikke på meg. Kiat og Robin småprater og smiler da jeg setter meg ved bordet. Jeg spiser en brødskive med ost. Drikker melka mi. Later som om alt er vanlig.

– Kan du kjøre meg inn til byen? spør jeg.

Pappa snur seg vekk. Er krum i ryggen og ser ut gjennom vinduet.

– Pappa?

Han reiser seg og går ut i stua, setter på TV-en.

– Takk for maten, sier jeg og skyver tallerkenen fra meg.

Kiat stryker meg over kinnet. Jeg snur meg vekk.

– Han trenger bare tid, sier hun.

Tid.

Gjør vi ikke alle, tenker jeg. Men i dag har jeg ikke nok tid å ta av.

– Jeg må inn til byen, sier jeg.

– Ok, sier Kiat.

Hun sender Robin inn i stua til pappa og hekter bilnøklene ned fra knaggen. Jeg tar på meg skoene og er på vei ut av døra.

– Du må kle på deg mer klær, Edor.

Jeg åpner døra. Har helt glemt at det regner ute. Trappa er våt, selv om det er tak over den. Det drypper fra hullete takrenner. Sildrer i vann ute på gårdsplassen. Kiat gir meg pappas regnbukse, og jeg trekker den over shortsen. Har ikke tid til å løpe opp på rommet for å lete etter bukse.

– Genser, sier Kiat. – Jakke.

Jeg kler på meg alt hun holder fram. Har ikke tid til å protestere.

I bilen har jeg lyst til å be henne om å snu. Jeg kommer ikke til å klare det. Det eneste jeg tenker på, er pappa. Pappa som aldri har hatt noe imot homofile før. Det må være meg det er noe galt med. Hadde jeg vært en annen, ville han syntes det var helt greit. Jeg vet det! Alt jeg vil, er at han skal se på meg når jeg snakker til ham. Alt jeg vil, er at han skal snakke med meg. Alt jeg vil, er å være vanlig.

Jens

En uforklarlig kribling i magen. Som da jeg var liten og våkna på 17. mai. Klar til å ta på finstasen og gå i tog. Nedenfra hører jeg stemmer. Ikke bare stemmene til onklene mine, men stemmene til Gunn og Niklas. De har kommet allerede!

Jeg trekker på meg klærne i en fart, og løper ned på kjøkkenet. Gunn kaster seg rundt halsen min. Hun er lita og lett. Jeg løfter henne opp. Snurrer henne rundt. Niklas ler. For første gang på lenge er det bare godt å ha ham her.

– Når kom dere?

– For en halvtime siden, sier Gunn.

– Har dere tatt hurtigbåten?

– Jeg har tatt båten. Den skrulla der har kjørt traktor hele veien, sier Niklas og peker på Gunn.

– Så hvem er denne Edor? spør Niklas.

– Onkel!

– Ikke se på meg, sier onkel Phil.

– Hva? Var det hemmelig? sier onkel Torstein.

– Nei, men.

– Men hva da? Dere er jo sååå søte.

Jeg setter meg ved bordet og tar imot kaffekoppen som onkel Phil holder fram.

– Når får vi møte ham? spør Gunn.

– Snart, sier jeg.

Huset til onklene mine fylles opp av folk jeg ikke vet hvem er. Kaffetrakteren klukker og drypper om kapp med regnet. Folk snakker med hverandre og i telefonen. Det er visst en hel haug med ting som må fikses i siste liten.

– Har noen sett jakka mi? spør onkel Torstein.

– Den henger vel i gangen, sier onkel Phil og tar en slurk av kaffen, før han skisser opp noe på et ark for en av damene.

– Ikke ytterjakka. Hanne Krogh-jakka!

– Den er vel der du la den sist, da, sier onkel Phil og ser ikke opp fra arket som han tegner på.

Dørklokka ringer.

Edor, tenker jeg.

Alle de andre som er her, har ramla inn uten å ringe på. Noen av dem har ropt hallo ute i gangen, men de fleste sto bare i stua eller på kjøkkenet med en kaffekopp i hånda som om de hadde vært der hele tiden.

Edor er klissvåt da jeg lukker opp. Han har på seg regnbukse og allværsjakke, og vannet siler av ham. Det ser nesten ut som om han har gått hele veien, men den blå pickupen står på gårdsplassen. Kiat vinker til meg, og jeg vinker tilbake før jeg slipper ham inn i gangen og lukker døra.

Jeg lener meg mot ham. Har savna ham, enda det bare er noen timer siden jeg så ham sist.

– Hei, hvisker jeg og vil kysse ham.

Han svarer ikke.

– Hei, sier Gunn.

Hun holder fram hånda for å hilse på ham.

– Hei, sier Edor.

Han tar henne ikke i hånda. Blir bare stående mens vannet renner av ham og legger seg i en dam på gulvet.

– Du trenger ikke å være med. Det er helt greit at du bare ser på, sier jeg.

Jeg strekker meg etter glidelåsen på jakka hans. Tenker at han har frosset fast i noe. At han bare trenger litt hjelp for å bli den samme Edor som i går. Edor som holder rundt meg, som kysser meg, som sier at jeg er den fineste han vet.

– Slutt, sier han og skyver hånda mi vekk.

– Edor, sier jeg og tørker vekk litt regnvann som drypper fra håret og ned i øynene hans.

– Ikke ta på meg, sier han.

Før jeg rekker å si noe mer, har han åpna døra og er på vei ut.

– Edor, roper jeg etter ham.

Han snur seg en siste gang, og sier noe som jeg ikke hører ordentlig over tromminga av regn på taket, men jeg tror det er unnskyld.

Onkel Torstein kommer svinsende ut i gangen.

– Har dere sett Hanne Krogh-jakka mi?

Gunn og Niklas rister på hodet og ser på meg. Venter på at jeg skal si noe.

– Hva? sier jeg.

Tenker jeg for mye nå, ramler alt fra hverandre. Det går ikke. Ikke i dag. Det kommer til å ødelegge hele dagen for onklene mine. Det kommer til å ødelegge meg.

– Jeg skal hjelpe deg å lete, sier jeg, enda jeg vet at vi ikke kommer til å finne jakka.

Gunn og Niklas hjelper også til. Vi leter overalt, helt til onkel Phil sier at det er på tide å dra.

21

Edor

Vi er tause hele veien hjem. Jeg er så flau. Flau for at jeg stakk. Flau fordi jeg er den jeg er. Flau fordi dette var det vennene til Jens fikk se av meg. Flau fordi jeg ikke klarer å gjøre det som jeg vil. Det jeg vet at jeg må.

Da vi stopper utenfor huset og Kiat går inn, går jeg ned i fjæra. Jeg løfter kjempesteiner. Slenger dem på havet så vannspruten står. Etterpå, da alt er stille, da bølgene og regnet er det eneste jeg hører, klatrer jeg inn i båten som ligger trukket opp på land, og knepper igjen kalesjen etter meg.

Fukta ligger tykk på innsiden av vinduene. Jeg tegner med fingeren i doggen. Skriver navnet hans. Visker det vekk. Skriver det på nytt, lar det stå. Hva skal jeg gjøre? Ta båten og kjøre? Kjøre til det ikke er mer bensin igjen på tanken, se hva som skjer. Forsvinne på havet?

– Edor?

Kiat knepper opp kalesjen og stikker hodet inn til meg. Hun er dyvåt.

– Edor?

Hun klatrer opp i båten. Jeg snur meg vekk, krøller beina opp under meg så jeg blir liggende i fosterstilling. Det lukter tjære og bensin, fiskeslo og blod.

– Gå vekk.

Kiat setter seg i sofaen på den andre siden, men båten er ikke så stor, og jeg kjenner knærne hennes mot ryggen. Heldigvis prøver hun ikke å ta på meg. Hadde hun strøket meg over ryggen, hadde jeg slått henne.

– Vil du ikke komme inn snart? Han trenger bare tid. Gi ham litt tid, vær så snill, sier hun igjen.

Hvor mye tid skal jeg egentlig måtte gi fra meg? Jeg kan ikke gå hele livet og vente på folk. Man vet aldri hvor lang tid man har. Venter man for lenge, er det kanskje for sent. Jeg vet allerede hva de kommer til å skrive på gravsteinen min. Han ventet.

– Han er glad i deg.

Litt av en måte å vise det på.

– Vil du ikke bli med inn? Det er kaldt her.

Jeg svarer ikke.

Kiat reiser seg. Før hun går, legger hun hånda på skuldra mi. Jeg har ikke lenger lyst til å slå henne. Jeg legger bare hånda mi over hennes og klemmer den.

– Du er en god gutt, Edor.

Kiat går, og jeg griner så jeg rister. Griner helt til jeg hører pickupen til pappa kjøre, da ringer jeg Beate. Vet ikke hvorfor. Kanskje fordi det er det eneste jeg vet hvordan jeg skal gjøre. Cliff og Celia er topp når jeg vil ha det gøy. Når jeg ikke vil tenke. Beate er den eneste jeg kan ringe når jeg har det så dritt at det ikke nytter å tøyse det bort. Den eneste som vet at Edor ikke bare er tull og tøys og rare sprell fra han står opp til han legger seg.

– Hallo?

– Beate, hvisker jeg så lavt at jeg nesten ikke hører meg selv.

– Gråter du?

– Beate.

– Skal jeg komme bort?

– Ja.

Jeg finner fram bagen og begynner å trekke klær ut fra klesskapet. Bukser, T-skjorter, gensere. Jeg kommer aldri tilbake, tenker jeg og slenger ullundertøy og en tykk ullgenser i bagen. Bildet av mamma som står på skrivebordet, pakker jeg inn i ullgenseren, så det ikke skal gå i stykker. I bokhylla finner jeg fram den hule boka som Cliff ga meg i bursdagsgave for mange år siden. Jeg har brukt den som sparebøsse siden jeg fikk den. Nå teller jeg fem tusen kroner før jeg legger boka i bagen.

Det smeller i ytterdøra.

– Edor?

Beate skjønner hvor jeg er, selv om jeg ikke svarer. Hun kommer opp trappa og blir stående i døra og se på meg.

– Skal du noen steder?

– Bort.

– Hvorfor?

Jeg setter meg på senga. Tar hodeputa og klemmer den hardt mot magen.

– Hva er det som har skjedd?

Jeg velter over ende i senga. Ligger der som en liten unge. Livredd for alt. Redd for å åpne munnen. Redd for hva Beate skal si.

Beate kryper opp i senga og legger seg bak meg. Hun legger armene rundt meg og holder meg hardt.

– Jeg har kyssa Jens, sier jeg, for et sted må jeg jo begynne.

– Det har jo Cliff også.

– Jeg har kyssa ham mange ganger. Han drar hjem i dag, og nå vet jeg ikke hva jeg skal gjøre.

Beate er alltid så fornuftig. Hun bruker å vite hva jeg må gjøre for å føle meg bedre. Hun sier alltid de rette tingene. Hun kommer til å si at det går over. I morgen er alt glemt. Det er sikkert bare en fase, kommer hun til å si.

– Edor, sier hun.

Nå er det hun som gråter.

Jeg snur meg rundt i senga så jeg kan se henne. Min Beate. Beate som jeg har kjent hele livet. Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg har fått henne til å grine, men jeg har aldri følt meg så jævlig kjip som nå. Jeg legger panna mi mot panna hennes. Nesa mi mot nesa hennes. Fletter fingrene mine inn i hennes.

– Beate, sier jeg.

– Edor, sier hun, og så kysser hun meg.

Lenge ligger vi sånn, fordi man slutter ikke plutselig å elske noen som man har elska så lenge. Jeg er fortsatt glad i henne. Kommer alltid til å være det, men dette er siste gangen vi kysser, og det vet vi begge.

– Har du sagt det til noen andre? Faren din? Cliff? Celia?

Jeg rister på hodet, og så forteller jeg henne om pappa og om paraden.

– Jeg stakk, sier jeg og slår hånda i veggen. – Jens reiser i dag, og det siste han så av meg, var at jeg er en feig jævel.

– Hvorfor stakk du?

– Jeg er så sliten.

– Sliten?

– Av alt.

– Jeg kan bli med inn til byen, hvis du vil.

– Kanskje.

Jeg kan ennå rekke det. Jeg kan ennå se Jens en siste gang før han drar. Jeg skal be ham glemme alt det tullet om nå. Jeg skal besøke ham i Tromsø. Han kan komme hit. Plutselig kjennes ikke seksten mil uutholdelig i det hele tatt. Det som kjennes uutholdelig, er å aldri se ham igjen.

Beate ringer moren og spør om hun kan hente oss. Etterpå da vi står på trappa, plukker Beate på litt løs maling.

– Du, det er noe jeg må fortelle deg, sier hun uten å se på meg. – Jeg så Cliff rive ned de plakatene for paraden.

– Cliff?

Hun nikker.

– Hvorfor skulle han gjøre det?

– Kanskje han var sjalu?

– Prøver du å fortelle meg at Cliff er forelska i meg?

Beate ler.

– Det finnes andre måter å være sjalu på. Kanskje han følte seg glemt. Kanskje han har sett noe. Jeg vet ikke. Du må nesten spørre ham.

Jens

Stemninga er på topp, selv om regnet plasker. Jeg smiler, vil ikke være den som ødelegger alt. Dessuten hjelper det å smile. Jo mer jeg smiler, desto lenger vekk dytter jeg Edor. Likevel klarer jeg ikke å la være å se etter ham. Tenker at han kanskje, kanskje, har kommet. At han står langs veien et sted, eller at han står litt lenger vekk. Inntil en husvegg. Eller under en paraply.

Jeg skjønner ikke hva som har fått ham til å ombestemme seg. Hvorfor han i det hele tatt kom, hvis han bare hadde tenkt å stikke. Faen! Hver gang jeg ser noen med en allværsjakke som ligner, hver gang jeg ser noen med håret hengende ned i øynene, hopper hjertet over et slag. Hele kroppen er i helspenn i de få sekundene det tar å oppdage at det ikke er ham.

Onkel Phil og noen av de andre er borte og snakker med politiet. Det ser ut som om alt er klart. Gata er tømt for biler. Det står folk under digre paraplyer langs veien for å få med seg paraden når den går. Onkel Torstein fikler med megafonen som han holder i hånda. Skrur den nervøst av og på, så det klikker og spraker.

– Det er ikke så verst oppmøte, sier han og nikker mot folka. – I dette været hadde jeg trodd alle ville holde seg innendørs.

Ikke så verst? tenker jeg. Det er kanskje ikke to hundre sånn som onklene mine hadde trodd, men det er i alle fall over hundre. Det er ikke «ikke så verst», det er helt fantastisk. Jeg hadde ikke trodd det skulle komme mer enn en ti–tolv stykker.

I front har musikkorpset tatt oppstilling. De har på seg gjennomsiktige regnkåper over uniformene. Gunn tramper takta ved siden av meg. Onkel Phil kommer tilbake og prøver å få onkel Torstein med på en dans, men han er sur fordi jakka hans er borte, og gidder ikke.

– Hvor kan den være? Glemte vi den ute i hagen? Noen må ha tatt den! Den kan ikke bare bli borte.

– Glem nå den jakka, sier onkel Phil.

– Lett for deg å si. Du har jo på deg din jakke.

– Jeg har jo sagt at du kan ta den. Jeg trenger den ikke.

Korpset spiller opp. Onkel Torstein skjønner at han må ta styring. Han setter megafonen til munnen og roper:

– Da erklærer jeg Finnsnes Gay Pride Parade for åpna.

– På norsk, sier jeg.

– Herregud, Jens. Det høres bedre ut på engelsk, sier onkel Torstein. – Men for all del, vær så god.

Han holder megafonen fram mot meg.

Jeg rister på hodet.

– Regna med det.

Regna med det? Han kan vel ikke bare gå rundt og regne med at jeg ikke tør ting.

– Gi meg den!

Jeg river megafonen fra ham. Så kremter jeg et par ganger før jeg setter den til munnen.

– Finnsnes’ første parade for homse- og lesbestolthet er nå åpna. Fremad, marsj!

Onkel Torstein ser på meg med store øyne. Folka i opptoget jubler og plystrer, og jeg kjenner at jeg blir varm i kinnene.

– Jeg sa jo at det hørtes bedre ut på engelsk, sier onkel Torstein og skubber meg ertent i siden.

Så går vi. Vi skal gå råneruta fra Shell til rundkjøringa, og tilbake til Shell igjen. Korpset spiller, vi synger. Alle er våte til skinnet. Bare ikke onkel Phil. Onkel Torstein går tett inntil ham, og passer på at han holder paraplyen ordentlig over hodet så paljettjakka ikke blir våt.

Hele tiden er det nye folk som slutter seg til toget. Noen menn har malt opp øynene med dramatiske svarte linjer. Pensjonistklubben fra Domuskafeen dukker opp med perlekjeder og dyvåte håndvesker. De jubler da noen av mennene finner ut at de like godt kan gå i bar overkropp siden det pøser ned. Vennene til onklene mine deler ut flagg og plakater til alle som vil ha. Kyss en gay, ikke si nei. Fem jenter med klovneparykker og utvaska ansiktsmaling dukker opp. De bytter på hvem de kliner med, og jeg lurer på om de har kommet for paraden, eller om det er et utdrikningslag som tilfeldigvis har funnet byens beste fest. Etter en stund kommer Hektor og noen andre fra tivoliet.

– Jeg tenkte jeg kunne bli med, siden jeg ikke klarte å skaffe så mange folk, sier Hektor.

– Men tivoliet? Hvem passer på det?

– Ha! I dette været? Det er tomt der borte. Dessuten er det jo her all moroa er. Og du reiser i dag, ikke sant?

– Jo, sier jeg. – Takk for at jeg fikk jobbe hos deg.

– Du kan få jobb hos meg når du vil. Men i morgen drar vi også videre.

Onkel Torstein kommer opp på siden av meg. Han tar tak i jakkeermet mitt og nikker mot to klin like typer som står i veikanten og ser på.

– Det kan bli trøbbel nå. Bare forhold deg helt rolig. Jeg tar meg av dette.

– Hvordan da trøbbel?

– De lager alltid trøbbel. Det var sikkert de som rev ned plakatene også, jeg tør vedde Hanne Krogh-jakka mi på det, hadde jeg bare funnet den.

Tvillingene stikker hver sin fløyte i munnen og blåser så høyt at trommehinna mi vibrerer. Etterpå skriker de og hoier mens de vinker til to av kompisene til onklene mine som var hjemme hos oss i dag tidlig.

– Skikkelig trøblete, sier jeg.

Onkel Torstein ser bare rart på dem. Som om han ikke tror det han ser.

Resten av toget går jeg sammen med Gunn og Niklas. En og annen slutter seg fortsatt til oss, og da vi går inn på plassen utenfor Shell, har vi blitt et ganske langt tog.

– Tusen takk, alle sammen, sier onkel Torstein inn i megafonen. – For de som vil, blir det dans, taler og litt underholdning på scenen som er satt opp borte ved vannet, om en halv time. Tusen takk!

Selv om det er kaldt og vått, har det kommet enda flere folk til. Tett i tett står vi foran scenen for å holde varmen. Bakteppet på scenen er et digert regnbueflagg. I taket henger en discokule.

Celia og Cliff kommer bort for å si hei, eller det vil si, det er Celia som står for snakkinga. Hun skravler i vei om at det er bra oppmøte, om at det er så kult at det endelig skjer noe gøy her. Cliff har armen rundt livet hennes. Han ser ikke på meg. Ser ut som om han har lyst til å være alle andre steder enn her.

– Hvor er Edor? spør Celia plutselig.

– Vet ikke. Hjemme, sikkert.

– Det er så rart. Han sa jo at han skulle komme, og jeg har ringt ham i hele formiddag, men han svarer ikke.

Nå først ser Cliff på meg. Han ser på meg og smiler et smil jeg ikke skjønner. Det er som om vi har krangla om noe og han akkurat innser at han har vunnet.

– Det må vel være lov til å ombestemme seg, sier han.

– Han kunne jo ringt i alle fall, sier Celia.

– Vi stikker og får i oss litt mat. Kom, sier Cliff.

– Vi sees, sier Celia.

– Ja, sier jeg, selv om jeg vet at vi ikke kommer til å sees mer.

Framme på scenekanten står onkel Phil med mikken i hånda. Han ser utover publikum. Venter på at vi skal falle til ro. Til slutt gir han opp og begynner å snakke.

– Velkommen hit, alle sammen. Jeg er veldig glad for at så mange kunne komme! Jeg skal ikke si så mye. Veldig lite, egentlig. For jeg skal gi ordet til noen andre om ikke lenge. Først må jeg bare si: Torstein! Jeg håper du ikke har savna jakka di for mye. Det er nemlig jeg som har tatt den. Du får den snart tilbake, men det var en knakende bra dame som trengte den. Hanne Krogh!

Hanne Krogh kommer gående inn på scenen. Onkel Torstein holder hendene foran munnen.

– Herregud! gisper han. – Hanne!

Jeg legger armen rundt ham.

– Kan du tilgi meg for at jeg halshugde henne? Nå har du ekte vare, rett foran deg.

– Glem nå det dumme bildet, Jens!

– DENNE ER TIL DEG, TORSTEIN! roper onkel Phil.

Hanne Krogh løfter mikrofonen og synger.

Skynd deg nå, elskede.

Skynd deg å elske.

Dagene mørkner minutt for minutt.

Tenn våre lys. Det nærmer seg natten.

og snart er en blomstrende sommer slutt.

Herregud, som jeg skulle ønske Edor var her. Han hadde elska det. Han hadde stått sammen med onkel Torstein og Gunn og vogga i takt med musikken. Jeg tørker tårer og håper ingen ser at jeg griner.

Niklas napper meg i jakkeermet og nikker i retning av lekeplassen. Jeg følger etter ham. Jeg har holdt meg lenge nå. Smilt. Latt som ingenting. Nå som kroppen ikke lenger er i høygir, kjenner jeg meg sliten.

Vi setter oss på hver vår huske. Niklas ser på meg og smiler. Jeg vet at ting allerede er tilbake til det vanlige mellom oss. Jeg vet at det denne gangen er min tur til å grine på hans skulder. Vi har vært bestevenner bestandig, og det kommer vi alltid til å være.

– Snart er en blomstrende sommer slutt, sier han.

– Ha ha, sier jeg.

Edor

Moren til Beate kjører for sakte. Vi kommer aldri til å rekke det. Jeg kan bare sende ham en melding og be ham om å vente, men jeg vil ikke. Jeg vil se ham en siste gang. Tenker at om det er meningen, så vil jeg rekke det. Jeg kommer til å finne ham. Jeg vet det. Jeg kommer til å vite hvor han er. Det er helt idiotisk, men det er det jeg tenker. At vi er knytta sammen på en måte. Han kommer til å vente. Han må skjønne at jeg kommer.

Jeg trommer nervøst med fingrene. Beate har lagt panna mot bilruta og ser ut. Jeg håper hun finner seg en ordentlig fyr. En som tar bedre vare på henne enn det jeg har gjort. Hånda hennes ligger på setet ved siden av henne. Jeg stryker henne over pekefingeren, og hun lar meg gjøre det. Moren hennes snur seg og ser på oss.

– Hva er det egentlig dere plutselig må gjøre på Finnsnes? Og så i dette været?

Vi svarer ikke. Ser bare ut av hvert vårt vindu resten av turen.

Ved Finnsnesvannet hopper vi ut av bilen. Regnvannet klukker i små bekker langs fortauskanten. Sildrer ned i avløpsrister, og trekker inn i skoene mine. Jeg bryr meg ikke. Jeg kunne løpt barbeint. Jeg må finne ham før det er for sent. Jeg har lyst til å klatre opp på et biltak og rope navnet hans.

– Kom, sier Beate. – Vi prøver borte ved scenen først.

– Vent, sier jeg.

Jeg trekker pusten dypt ned i lungene. Hvor er du? Hvor er du? Jeg venter på en åpenbaring som aldri kommer. Scenen er et like godt forslag som noe annet. Vi løper dit, men han er ikke der. Jeg ser det med en gang. Folkemengden har gått i oppløsning. Jens kan ikke stikke seg vekk om han vil. Han er for svær. Han er altfor sabla fabelaktig.

På en benk ved lekeplassen sitter Hanne Krogh under en paraply.

– Hei Hanne, roper jeg da vi løper forbi.

– Hei, sier hun.

– Hvem var det? peser Beate bak meg.

– Hanne Krogh, vel!

– Hvem er Hanne Krogh?

– En knakende bra dame, roper jeg over skuldra og setter opp farta.

Beate klarer ikke å holde følge, og jeg har ikke tid til å vente på henne. Jeg sjekker alle steder vi har vært sammen. Burger King. Parkeringsplassen nede ved XL-bygg. Tivoliet. Han er ingen steder.

Til slutt stopper jeg utenfor Shell. Jeg legger hendene på knærne og bøyer meg framover mens jeg prøver å få igjen pusten. Alle klærne mine er gjennomvåte av svette og regn. Jeg får vann i øynene så synet blir uklart.

– Fant du ham ikke? spør Beate.

Jeg rister på hodet.

– Ikke jeg heller.

Jeg hører den før jeg ser den. Den eldgamle traktoren. På den sitter Gunn. Mil etter mil dundrer og spraker fra høyttaleren. Bak traktoren kjører Jens. Jeg puster letta ut og begynner å gå mot veien. Bakpå sykkelen, på min plass, sitter Niklas med den rosa hjelmen på hodet.

Jeg går fortere. Ser han meg ikke?

– Vent, roper jeg.

Før jeg kommer fram til veien, har de kjørt forbi. De fortsetter rett fram, ut av byen. Jeg begynner å løpe etter ham. Det er nytteløst.

Beate legger en hånd mot ryggen min.

– Du kan jo bare ringe ham.

Jeg rister på hodet. Det eneste jeg kan gjøre nå, er å glemme ham. Glemme hele sommeren.

– Ikke si det til noen, sier jeg.

– Det vet du vel at jeg ikke gjør.

Jeg vet jo det, men jeg skulle ønske at hun ikke visste noe. Hvis jeg ikke kan ha Jens, så vil jeg ha henne, men nå har jeg ødelagt det. Jeg ødelegger alt. Alltid! Jeg snur meg og begynner å gå tilbake mot sentrum.

– Hva skal du gjøre nå, da? spør Beate.

– Få tilbake livet mitt.

Jeg fortsetter å gå med raske skritt, så Beate må løpe for å holde følge.

– Hvor skal du? spør hun da vi går forbi Kiwi og videre nedover mot havet.

– Jeg skal bade.

22

Jens

Høsten har med seg et kaldt drag i lufta. Trærne har skifta farge fra grønn til gul og brun og oransje og rød. Det har regna konstant i åtte uker, og likevel er ting bedre enn de har vært på lenge – og verre. Jorda har absorbert så mye vann at uansett hvor man tråkker, så surkler vannet opp rundt føttene. Kjærligheten som jeg har absorbert, er nesten borte. Hver gang jeg tenker på det, blir det varmt og godt i magen. Men hver gang jeg ser ut av vinduet, på regnet, blir det vanskeligere og vanskeligere å huske varmen fra sola. Varmen fra hånda hans i mi. Hånda hans over ryggen min. Hånda hans som lå over hjertet mitt mens han telte hjerteslag.

– Kommer du, Jens?

Da jeg flytter panna mi fra det kalde vinduet, er det et fuktig avtrykk igjen.

– Faen Jens, fort deg! Du vet hvordan Dragen er. To minutter for sent betyr fravær hele timen.

Vi løper gjennom gangene, kommer pustende og pesende inn på klasserommet akkurat idet Dragen åpner boka si.

– Unnskyld, sier Niklas.

Dragen peker på klokka, men vi får komme inn. Blir ikke låst ute på gangen. Jeg vet ikke hva som har skjedd med henne, men Gunn må ha truffet en eller annen soft spot hos henne. Etter at Gunn begynte her før sommeren, har Dragen gitt meg og Niklas litt mer slack enn før.

Jeg blar opp i boka mi, men aner ikke hva Dragen snakker om. Hører bare stemmen hennes langt borte mens jeg prøver å huske hvordan Edor så ut. Det er nesten umulig nå. Han blir uklar i kantene hver gang jeg lukker øynene og prøver å se ham for meg. Uklar overalt. Som om tiden har blitt et viskelær.

– Du har jo bilder. Masse bilder, sier Gunn da vi sitter på rommet hennes etter skolen.

Jeg finner dem fram. Blar gjennom dem på telefonen.

– Glem ham, sier Niklas. – Han er en dust.

– Han er veldig kjekk, sier Gunn.

Niklas slår henne i hodet med hodeputa.

– Du er ikke spesielt kjekk når du slår, sier Gunn og klasker til ham med en annen pute.

Jeg sitter i midten av putekrigen og blar gjennom alle bildene jeg har av Edor. Ingen av dem ligner på ham. Ingen av bildene klarer å fange ham akkurat sånn som han var. Jeg skulle ønske det kunne slutte å regne snart. Slutte å regne så jeg en morgen kunne våkne, og i et lite sekund tro at jeg var tilbake på Finnsnes. At jeg i et lite sekund kunne tro at han lå der ved siden av meg. At tiden kunne fryse idet jeg rulla meg over og strakk armen ut etter ham. At tiden kunne fryse i det sekundet og stå stille for alltid.

– Hva er det du gjør? sier Niklas og river telefonen ut av hånda mi.

– Du kan ikke bare trykke på slett, og så er han ute av livet ditt. Ute av tankene dine, sier Gunn.

– Det er ikke derfor. Jeg vil ikke ha ham ut av tankene mine, tror jeg. Jeg vil bare ikke huske ham sånn.

– Hvordan da, sånn?

– Sånn, sier jeg og peker på et av bildene som jeg ennå ikke har rukket å slette.

– Hva er det som er galt med det bildet, da? vil Niklas vite. – Til og med jeg syns jo at han er kjekk. Se på ham, da.

– Det er ikke det. Han ser så … så … så flat ut.

– Jeg skjønner ikke hva du mener, sier Gunn.

De kan si hva de vil. De skjønner ingenting. De har jo hverandre. De kan aldri skjønne.

Mamma står på kjøkkenet og elter pizzadeig. Hun snur seg mot meg og smiler. Har slutta å se på meg med de bekymra blikkene sine. Jeg er ikke onkel Torstein, og hun har endelig skjønt det. Jeg er meg, og jeg har det fint. Bortsett fra akkurat nå. Nå har jeg det dritt. Men selv om jeg har det dritt, har jeg det ikke onkel Torstein-dritt. Jeg har det dritt og samtidig fint.

– Det blir godt med pizza, sier mamma.

– Mhm, sier jeg.

Mamma ser på meg og smiler igjen.

– Du har blitt så voksen.

Jeg svarer ikke. Trykker bare slett på det siste bildet som jeg har igjen av Edor, og mamma vet ikke en dritt om hva det er jeg holder på med. Hun bare smiler.

La det bli den beste sommeren vi noen gang har hatt. Jeg husker ikke engang hvem av oss som sa det. Det er ikke viktig, for det kunne vært den ene like mye som den andre. Den som ikke sa det høyt, tenkte det.

– Kommer du? sier mamma.

Vi går ut i stua til pappa. Pizzaen smaker sånn som pizzaen til mamma alltid har smakt, bare enda litt bedre fordi det er så lenge siden sist. På TV-en er det et eller annet program om Norges store bragder. Jeg følger ikke ordentlig med. Lurer bare på om jeg skal sende en melding til Edor eller ikke. Men hva skal jeg skrive?

– Åh! utbryter mamma og klapper i hendene. – Jeg må sende Torstein en SMS og få ham til å sette på TV-en. Han har alltid elsket Bobbysocks.

La det swinge fyller hele stua. Hanne Krogh og Bettan svinger seg i paljettjakkene sine, men det eneste jeg klarer å se for meg, er Edor med den samme jakka. Ansiktet hans er bare en tåkete masse. Jeg har slettet det siste bildet av ham.

– Jeg tror jeg legger meg, sier jeg.

– Allerede? sier mamma og ser på klokka. – Er alt ok?

– Ja da, sier jeg og smiler.

Jeg smiler sånn at til og med mamma tror på smilet mitt, og så går jeg på rommet og griner. Jeg griner så puta blir våt. Griner alle tårene som jeg ikke gråt da jeg dro. Griner helt til jeg sovner. Da jeg våkner igjen langt ut på lørdag formiddag, stikker sola meg i øynene for første gang siden jeg dro fra Finnsnes, men ikke et øyeblikk tror jeg at jeg er tilbake. Ikke et øyeblikk tror jeg at Edor ligger ved siden av meg. Jeg snur meg ikke mot ham for å legge armen rundt ham. Jeg lukker bare øynene, og i et par sekunder ser jeg ansiktet hans helt klart for meg.

Edor

Friminuttet er snart over. Folk har allerede begynt å trekke inn i klasserommene. Bare Cliff, Celia, Mariell og jeg står igjen.

– Må vel komme meg til timen, sier Mariell og slipper hånda mi. – Ha det, kjekken, sier hun og kysser meg lenge før hun går.

Jeg klapser henne lett på rumpa, og hun snur seg og blunker til meg.

– Beate-alarm, sier Celia så høyt at Beate er nødt til å høre det, der hun står et stykke unna med armene i kors over brystet og ser på meg.

Hun snakker ikke med meg lenger, og det er like greit. Hver gang jeg ser henne, blir jeg minna på Jens, og jeg vil ikke tenke på ham. Beate har holdt kjeft, så vidt jeg vet. Vet ikke om noen hadde trodd henne uansett.

Unnskyld, Beate, tenker jeg. Jeg savner henne mer enn jeg vil innrømme. Skulle ønske vi kunne vært venner, men jeg skjønner jo at hun ikke vil det.

Celia og Cliff går, og jeg blir stående. Det er bare Beate og jeg igjen i gangen. Hun kommer bort, stiller seg så nær at jeg kan lukte parfymen hennes. Faen. Jeg har ikke snakka med henne siden jeg ble sammen med Mariell.

– Beate.

– Og så Mariell, Edor. Du kunne fått så mye bedre.

– Ikke.

– Du er ikke bra for deg selv, Edor. Du vet det like godt som meg.

– Jeg savner deg, hvisker jeg.

– Jeg klarer ikke å være der for deg, Edor.

– Unnskyld.

– Det er ikke meg du skal si unnskyld til.

– Unnskyld.

Hun har rett. Det er Mariell jeg burde si unnskyld til, for hun kan aldri bli Beate. Hun kan i alle fall aldri bli Jens, men hun gjør livet så lett.

– Har du snakka med Cliff?

Jeg rister på hodet. Har ikke gjort det, kommer ikke til å gjøre det heller. Jeg vil ikke at ting skal være rart mellom oss, og vi er flinke til å late som ingenting, både Cliff og jeg.

– Tenk nå på det, i alle fall, sier Beate og går.

Kiat har gjort det koselig på kjøkkenet. Dekka på med duk og tent stearinlys. Ute har kveldene for lenge siden blitt bekmørke. Pappa er i godt humør. Spør om Mariell vil ha påfyll, og laster mer gryterett på fatet hennes før hun rekker å svare. Hun pirker bare i maten. Robin glemmer seg hele tiden. Han kaller henne for Beate hver gang han snakker til henne. Mariell later som om hun ikke legger merke til det. Jeg tar hånda hennes så hun ikke skal bli lei seg.

Da Robin har lagt seg, spiller vi spill. Pappa og jeg er på lag. Mariell og Kiat. Pappa holder hånda opp i en high five da vi vinner. Vi er et godt team, pappa og jeg.

Helga etter er Mariell alene hjemme. Jeg tar sykkelen for å bli minst mulig våt. Tråkker som en gal mens regnet pisker meg i ansiktet. Selv om jeg sykler så fort jeg klarer, er jeg våt inn til skinnet da jeg er framme.

Jeg vet ikke hvorfor jeg ringer på. Det er jo bare Mariell der. Etter å ha stått på trappa en god stund, innser jeg at ingen kommer for å åpne. Jeg åpner døra og sparker av meg skoene i gangen før jeg går gjennom kjøkkenet.

– Hallo?

Ingen svarer.

Jeg tar trappa opp til loftet. Fryser så jeg hakker tenner.

– Mariell?

Da jeg står utenfor rommet hennes, treffer de første tonene av Hjemmeseier meg midt i magen. I et øyeblikk står jeg ikke utenfor rommet til Mariell, men sitter på et svaberg på Tungeneset sammen med Jens.

Mariell sitter på senga si. Hun har ikke på seg annet enn en liten nattkjole i et nesten gjennomsiktig stoff.

– Mariell, sier jeg.

Halsen er tett, som om jeg har glemt å tygge en kokvarm potetbit, og nå har den satt seg fast, brenner som et helvete.

Mariell er borte hos meg. Kysser meg på munnen og hjelper meg av med de våte klærne. Jeg er kald. Naken. Vet ikke lenger hvordan jeg skal ta på henne. Hun dytter meg bakover så jeg ramler på rygg i senga. Hun legger dyna over oss. Stikker hendene mine under nattkjolen sin og legger dem mot den myke huden sin så jeg kan varme meg.

Og når du kommer hjem, ka ser du da? E det det samme som du så da du dro herfra? Må du ha det inn med teskei, kjære? synger Herman Rundberg.

Hendene til Mariell er overalt. Jeg vet ikke hva jeg hadde sett for meg at vi skulle gjøre sammen. Se en film eller noe. Jeg vet ikke.

– Er det noe galt? spør Mariell.

Jeg svarer ikke. Lukker bare øynene og stryker over puppene hennes og nedover rumpa, håper det er svar nok.

Kan ikke noen stoppe den jævla musikken? Det eneste jeg klarer å tenke på, er Jens. Jens på Tungeneset. Jens som danser rundt i stua til onklene. Jens som ligger i senga sammen med meg. Hud mot hud. Munnen hans mot munnen min. Mot halsen min. Jeg dytter Mariell forsiktig bort og kler på meg. Hun trekker dyna rundt seg, lurer på om hun har gjort noe galt.

– Nei, sier jeg. – Unnskyld.

– Hva er det da? Beate?

– Ja, sier jeg. Faen, jeg kan ikke gjøre dette mot henne. – Nei, sier jeg. – Det er ikke Beate. Unnskyld, sier jeg igjen, og lar henne sitte igjen uten noen forklaring.

På rommet mitt stikker jeg ørepluggene i ørene og setter Hjemmeseier på repeat. Jeg sender en melding til Beate.

Nå har jeg sagt unnskyld til Mariell. Fornøyd?

Beate svarer nesten med en gang.

Det var ikke henne du skulle si unnskyld til. Du vet godt hvem jeg mener.

Jeg hører på sangen til jeg sovner. Da jeg våkner, er huset stille. Utenfor vinduet mitt ser jeg noe oransje. I halvsøvne tror jeg det er Jens som står der, men da jeg setter meg opp og ser ut, ser jeg at det bare er en ballong som har hekta seg fast i treet utenfor vinduet mitt.

Plutselig skjønner jeg det. Hvorfor han er den fineste jeg vet. Det har ikke noe å gjøre med de knallgrønne øynene hans, eller smilet, eller noe annet. Det er fordi det kommer innefra. Jeg liker ham ikke så godt fordi han er så fin. Han er den fineste jeg vet, og nå vet jeg hvorfor.

– Jens, hvisker jeg ut gjennom vinduet.

Ingen andre hører meg, og det trenger de ikke heller. Jeg hører meg selv.

– Unnskyld, sier jeg. – Unnskyld.

Bagen min har ligget ferdigpakka under senga mi siden den dagen Jens dro. Jeg vet hva jeg må gjøre. Huset er fortsatt stille. Fullt av søvn. Selv om jeg ikke har noen plan, lister jeg meg ned i gangen og kler på meg jakka og skoene.

– Ha det, sier jeg.

Da jeg ser meg tilbake, står Kiat i loftsvinduet. Hun sender meg et slengkyss. Skjønner at jeg må dra. Kanskje er det henne jeg kommer til å savne mest mens jeg er borte.