Til Taylor – MB

Denne boken dediseres til Alyssa, min mor Deborah, og Stephen Malk, som hadde tro på prosjektet helt fra starten av. Jeg kommer til å takke dere i det ku-endelige.

–JJ

Kapittel

1

VELKOMMEN TIL SLUMREDAL, et fredelig sted der grønne daler skråner ned mot brusende bekker, og det er kuer så langt øyet kan se. Der er det en!

Kjekt å vite om Slumredal: Om du stablet alle kuene i Slumredal oppå hverandre, ville de nå helt til månen og tilbake. (Men det er nok ingen god idé, for kuer har høydeskrekk og kan ikke puste i verdensrommet uten romhjelm.)

I 1836, etter litt stemmeseddelslurv, fikk Slumredal en ku som borgermester. (Og etter en svært vellykket styringsperiode fikk kua flertall ved neste valg.) Det står en statue av kua på torget den dag i dag.

Hvis du står sammen med en ku en hel dag, kan du høre den raute opptil hundre ganger. Rautetelling er et populært tidsfordriv i Slumredal.

Det var ett!

Alt dette gjør Slumredal til et spennende sted om du er en ordentlig ku-entusiast.

Miles var ikke en ku-entusiast.

Kapittel

2

DETTE ER MILES MURPHY. Han er på vei til Slumredal. La oss se nærmere på ham.

Legg merke til den rynkede pannen. Det fortvilte uttrykket. Legg til merke til at han presser hodet mot ruta som om han prøver å stikke av.

Legg merke til at han sukker hele tiden.

Det var dagens hundrede sukk.

«Miles, ikke sukk sånn, er du snill,» sa Judy Murphy fra førersetet. «Vi kommer til å få et ordentlig hus! Og du får et større rom, og så får vi hage! Det blir en helt ny start. Så prøv å være litt glad.»

Men Miles var ikke glad, for han ville ikke flytte til Slumredal. Han ville ikke flytte fra vennene sine, Carl og Ben. Han ville ikke flytte fra den gamle leiligheten i den rosa blokka som lå rett ved sjøen. Han ville ikke flytte fra det gamle soverommet sitt, eller veggene han hadde tapetsert med gamle kart. Han hadde forsøkt å ta dem med seg, men kartene satt så godt fast at de gikk i stykker da han rev dem ned. (Han burde ikke ha festet dem så godt.) Han ville ikke flytte fra Toms Torghandel, den trofaste godteriforhandleren sin. Og han ville ikke flytte fra ryktet sitt som skolens største pøbel, et rykte han hadde opparbeidet seg gjennom en rekke geniale planer og årevis med hardt arbeid.

Miles håpet bare at de kom til å snu og dra hjem igjen. Men bilen fortsatte bare å kjøre, og passerte i dette øyeblikk et skilt der det sto:

Kapittel

3

KLOKKA HADDE FOR LENGST passert midnatt, og Miles gikk rastløst rundt i det nye soverommet sitt. Det var for stort. Veggene var for hvite. Det sto esker overalt. Han burde sove, men han var lys våken, for rommet var bare helt feil. Og huset var helt feil. Og hagen var helt feil. Miles brydde seg ikke om store rom eller hus eller hager. Dette var ikke en ny start. Det var en fæl start. Han skrudde av lampa som sto på en av flytteeskene, og la seg i senga igjen.

Miles fikk ikke sove. I den gamle leiligheten hadde han alltid lyttet til bølgeskvulp mens han falt i søvn.

Miles sto opp av senga og åpnet vinduet. I det fjerne rautet en ku.

Utenfor det gamle rommet hans hadde det luktet sjø. Her luktet det fjøs.

I dag var en fæl dag, men i morgen kom det til å bli enda verre. I morgen skulle han begynne på ny skole.

Miles la seg, mismodig til sinns.

Kapittel

4

MILES VÅKNET, MISMODIG TIL SINNS.

Han åpnet øynene og stirret på det hvite taket. Han hadde drømt at alt bare var en drøm, og nå skulle han ønske at han fremdeles drømte.

Han presset øynene sammen. Han prøvde å sovne igjen, men han kunne høre at moren gikk rundt på kjøkkenet mens hun lagde frokost. Det luktet speilegg. Og ku. Skjønt det kan ha vært alle kuene.

Miles spiste frokosten sin. Den smakte grufullt, skjønt det kan jo ha vært all gruingen.

Han grudde seg hele bilturen til Slumredal språk- og realfagsskole.

«Mamma, hva om jeg bare hoppet over et år?» sa Miles. «Det er mange som gjør det. Så kunne jeg bare jobbet på prosjektene mine i år. Du vet at jeg har masse prosjekter. Dette kunne vært et prosjektår!»

«Man får ikke et friår når man hopper over et år, Miles. Man begynner bare i klassen over.»

«Jeg vet jo det, mamma. Men da blir jeg jo yngre enn alle de andre i klassen. Det ville ikke vært bra for min mentale utvikling. Derfor synes jeg det er en bedre idé med et prosjektår.»

«Du får ikke ta et prosjektår.»

«Kanskje jeg kunne bruke året til å reise? Jeg har alltid hatt lyst til å se verden! De kaller det jo ikke dannelsesreise for ingenting.»

«Nei.»

«Kanskje jeg skulle ta et sabbatsår. Vet du hva et sabbatsår er, mamma?»

«Ja. Vet du hva det er?»

«Det er mer eller mindre det samme som et prosjektår.»

«Nei.»

De kjørte inn foran skolen.

«Har du husket alt?» spurte Judy. Miles så rundt seg. Han hadde den nye ryggsekken sin, den nye matboksen sin med matpakken i, den nye permen sin, de nye mappene sine, den nye jakka si og – viktigst av alt – den gamle pøbelboka si.

Utvendig var det bare en kjedelig notatbok (så den ikke skulle se mistenkelig ut), men inni var det en fantastisk bok, full av planskisser og kart og notater om alle de beste pøbelstrekene Miles hadde funnet på.

Spøkelsesspøken. Den manglende fortann. Operasjon: Sørpelekse. De var der alle sammen. To katter istedenfor en hund. Fisk i senga. Sur sitronsaft. Operasjon: Pai. Den inneholdt alt det som hadde gjort Miles beryktet. Ketsjup som ligner på blod. Rosinraset. Operasjon: Sandeshorts.

Den første dagen på en ny skole kan du velge hvem du skal være. Du kan være han smarte, eller han med kule sko. Du kan være han som vet alt om gamle biler, eller nyhetene, eller første verdenskrig. Han som alltid har leppepomade. Sjakkesset, basketballspilleren, elevrådsrepresentanten. Han som organiserer innsamlingsaksjoner. Han på første rad. Han på bakerste rad. Han som alltid rekker opp hånda selv om han ikke vet svaret. Han som får lov til å se på filmer med 16-årsgrense. Han som ikke får lov til å se filmer med 16-årsgrense, men sier han gjør det likevel og bare finner på historien ut fra reklamen. Han som ikke har TV hjemme og bare vil se på TV hjemme hos deg. Første skoledag kan du snakke med fransk aksent og være utvekslingseleven. Du kan ta med en gave til læreren og være smiskeren. Han med dyre skolesaker. Han som spisser blyanten ti ganger hver time. Han sære som bruker sokker som ikke matcher. Han som alltid går med shorts, uansett hvor kaldt det er. I dag var dagen man kunne bestemme seg for å bli en ny person, og så være den personen resten av livet.

Men Miles ville ikke være noen av de personene. Han ville ikke være en ny person i det hele tatt. Miles ville være den samme som han hadde vært på den gamle skolen sin: pøbelen. Miles hadde vært den beste pøbelen den gamle skolen hans noensinne hadde sett, og han skulle bli den beste pøbelen på denne skolen også.

«Ha det, mamma.»

Han gikk ut av bilen og betraktet Slumredal språk- og realfagsskole. Det var en mursteinsbygning formet som en murstein. Miles kikket seg rundt og så på alle de vanlige skoletingene.

Den vanlige baldakinen.

Det vanlige flagget, heist i den vanlige flaggstangen.

De vanlige gruppene med vanlige elever.

De vanlige buskene.

De vanlige trærne.

Den vanlige hovedinngangen, blokkert av en helt vanlig bil.

Vent. Det kunne ikke stemme. Miles så en gang til.

Miles gikk nærmere de andre elevene. Han hørte fnising. Han hørte fnysing. Han hørte til og med noen latterkuler.

«Det står en BIL på TRAPPA,» sa en av dem.

«Hva ER det som SKJER?» sa den samme stemmen. «Jeg mener, SERIØST. Kan noen SI MEG DET?»

Han het Stuart. Hvem som helst kunne fortalt ham hva som skjedde, men det var ingen som gjorde det. (Det skjedde dessverre ganske ofte med Stuart.)

Hjertet til Miles slo fort i brystet hans.

Det ringte inn, og bilalarmen begynte å ule.

Ingen rørte seg.

«Jeg mener, HVORDAN skal vi egentlig KOMME INN med en BIL på trappa?» Stuart knakk sammen i krampelatter.

For første gang etter at han flyttet, begynte Miles å smile. Dette var en ganske bra pøbelstrek.

Så sluttet han å smile.

Det var en veldig god pøbelstrek.

Han rynket pannen.

Det virket som denne skolen allerede hadde en pøbel. En veldig god en.

Miles Murphy kunne ingenting om første verdenskrig, og begge sokkene hans hadde samme farge. Om Miles ikke var skolens pøbel, var han et null.

Kapittel

5

REKTOR BARKIN VAR IKKE ET NULL.

Rektor Barkin var rektor. Rektor Barkin var rektor på Slumredal språk- og realfagsskole, og i dette øyeblikk, mens han stirret på en gul bil som var plassert på toppen av trappa, var han en ordentlig sint mann.

Tidligere samme dag hadde rektor Barkin vært en glad mann. Det hadde vært klokka 4:44 om morgenen, da rektor Barkin våknet et minutt før vekkerklokka begynte å ringe. Det var første skoledag, og han var den lykkeligste mannen i hele Slumredal.

Han spratt opp av senga.

Først skulle han dusje. Han brukte to minutter på å ta sjampo i håret, fem minutter på å ta i balsam, og to minutter på en ny sang han hadde skrevet.

«Milde måne, skolestart/skole – skole – skole – skole – skole – skole – skolestart.»

Deretter fant han frem yndlingsslipset sitt. (Det tok ham ett minutt.)

Slipset var knallrødt og helt uten mønster. Det dumme med slipset var at det var en liten sennepsflekk på det, men det fine med slipset var at fargen (den røde slipsfargen, ikke den gule sennepsflekken) var en farge som symboliserte makt. Man bør alltid bruke rødt. Politikerne visste det. Finansbransjen visste det. Og Barkin visste det.

Han spiste frokosten sin: havregrøt på ristet brød, en rett oldefaren hans hadde oppfunnet og erklært for å være den offisielle Barkin-frokosten. Dette ga ham nøyaktig seks minutter til å lese yndlingskapittelet sitt i yndlingsboka si: 7 raske råd for rådville rektorer.

Rektor Barkin satte seg i stasjonsvogna si, sank ned i skinnsetet, og kjørte til jobben i tussmørket.

Han var førstemann inn på parkeringsplassen, akkurat som vanlig, og han parkerte på den spesielle rektorplassen, der han selv hadde hengt opp parkeringsskiltet.

Rektor Barkin steg ut av bilen og pusset bort en flekk på vinduet med baksiden av slipset. Han så på bygningen, pustet stolt inn, og gikk inn gjennom bakinngangen.

Rektor Barkin gikk inn på kontoret og satte seg i kontorstolen. Han knekket knokene. Han spisset en blyant. Så bøyde han seg over et blankt papirark og begynte å snekre sammen den perfekte rektortalen til første skoledag.

«Jeg er rektor Barkin, og jeg er rektoren deres,» skrev han. Så strøk han det ut. Det var ikke lett å skrive en rektortale. Han var litt ute av trening, og en god rektortale krevde full konsentrasjon. Klokka 6:15 ringte telefonen. Barkin tok den og bjeffet ut et bryskt: «Ja?»

«Morn, morn! Jæ ringer fra Armadillo Bok og Papir i Amarillo, Texas. Hvordan går’e? Hør nå – jæ har et knalltilbud på binders og andre kontorvarer nå. Stifter, for’sempel! Liker’u stifter?»

«Ikke nå!» brølte Barkin. «Jeg skriver en rektortale!» Rektor Barkin slengte på røret.

Klokka 6:21 ringte telefonen igjen. Rektor Barkin tok den med røret opp ned, og ropte: «HVA?» inn i feil ende av telefonen. Så snudde han den og ropte: «HVA?» inn i riktig ende.

«Hallo, min gode mann.» Denne gangen var det en munter stemme med britisk aksent. «Hvordan står det til med vinduene Deres? Er de rene? Jeg ringer fra Laramie Renhold med et fantastisk tilbud på vindusvask.»

«Jeg har ikke tid til dette!» sa Barkin. «Rektortale!»

«De lurer sikkert på hvorfor en engelskmann som meg selv har endt med å jobbe i Wyoming som salgsmann for et renholdsfirma. Det har seg slik –»

«Ring igjen senere!»

Barkin slengte på røret.

Klokka 6:36 ringte telefonen igjen. Barkin reiste seg bestemt. Han visste hva han måtte gjøre.

Enhver rektor burde ha et sted på skolen sin som ingen andre kjenner til, der man kan trekke seg tilbake for å planlegge og skrive rektortaler i fred og ro. Rektor Barkin var på vei til akkurat et sånt sted, et hemmelig sted der han var kongen – hans eget slott, hans eget grevskap, hans eget bortgjemte eventyrrike: bøttekottet i andre etasje.

Barkin flyttet en mopp og trakk i en snor for å skru på lyset. Det sto enda en mopp i veien. Han flyttet den også og satte seg ned på en bøtte. Der begynte han å skrive. Det tok en time. Klokka 7:38 kom han ut av bøttekottet med sannsynligvis den beste førsteskoledag-rektortalen i hele Slumredal språk- og realfagsskoles historie. Og det var da en av elevene fortalte ham at bilen hans sto parkert foran inngangen.

Kapittel

6

DERETTER SKJEDDE DET FØRTI TING.

1. Rektor Barkin kastet talen sin rett opp i lufta.

2. Han løp ned trappene.

3. Han sto bak glassdøren og stirret fortvilet på bilen sin.

4. Han la merke til at flere av elevene allerede virret rundt på plenen.

5. Han så på klokka. Det kom til å ringe inn om nitten minutter.

6. «Tenk!» tenkte han.

7. Rektor Barkin fomlet etter bilnøklene og mistet dem på gulvet.

8. Han plukket opp bilnøklene.

9. Rektor Barkin gikk ut av døren og krabbet over panseret på bilen sin.

10. Han låste opp døren på førersiden og satte seg inn.

11. Motoren startet.

12. Han satte bilen i første gir.

13. Han innså at han ikke kunne kjøre bilen sin ned en trapp.

14. Motoren stoppet.

15. «Tenk!» tenkte han.

16. Han startet bilen igjen og satte den i revers.

17. Han bremset umiddelbart.

18. «Trapp!» sa han til seg selv. Igjen.

19. Han krabbet over panseret.

20. Han sto bak døren igjen og lurte på hva han skulle gjøre nå.

21. Han løp til kontoret sitt og ringte Slumredal Bilberging.

22. Han spurte om det var mulig å taue en bil ned en trapp.

23. De svarte nei.

24. Han ringte politistasjonen i Slumredal og spurte om de kunne sende et helikopter for å løfte bilen hans tilbake til parkeringsplassen.

25. De svarte nei.

26. Han slengte på røret.

27. Han plukket røret forsiktig opp igjen for å forsikre seg om at det fremdeles virket.

28. Han løp tilbake til inngangen.

29. Han stirret på den nydelige bilen sin med den solgule lakken og de vakre skinnsetene.

30. Han så på klokka. Det kom til å ringe inn om tre minutter. «Hvordan skal elevene komme seg inn?» spurte han seg selv.

31. Han lurte på om han måtte stenge skolen. Ingen rektor hadde stengt Slumredal språk- og realfagsskole siden snøstormen i 1932.

32. «Det finnes en løsning,» tenkte han.

33. «Nei,» tenkte han.

34. «Men jeg kan ikke stenge skolen,» tenkte han.

35. «Men … skinnsetene,» tenkte han.

36. Det ringte inn.

37. Rektor Barkin visste hva han måtte gjøre.

38. Han åpnet glassdøren og gikk ut.

39. Han klatret opp på taket av bilen.

40. Han kremtet. Og så begynte han å snakke.

Kapittel

7

MILES MURPHY STO på plenen til Slumredal språkog realfagsskole og så på at en mann klatret opp på biltaket. Mannen kremtet og begynte å snakke: «God morgen, alle sammen. Hvem gjorde dette?»

Ingen sa noe. I det fjerne rautet en ku. Rektor Barkin hadde nok tenkt seg at det ikke kom til å bli så lett.

«Jeg forstår. På grunn av uheldige omstendigheter er jeg i dag, den første dagen i det jeg håper vil bli Slumredal språk- og realfagsskoles beste år så langt, pent nødt til å be alle elever, lærere og andre ansatte om å gå inn på skolen gjennom bilen min. Vær svært forsiktig med skinnsetene som jeg kjøpte i sommer som en tidlig bursdagsgave til meg selv – jeg har bursdag om tre uker, forresten, for de av dere som holder rede på slikt og ønsker å gjøre litt stas på rektor – men ja, som jeg har sagt: Dere må gå inn via bilen min.»

«Men –,» sa en gutt rett ved Miles. Barkin stirret på ham.

«Selv om jeg setter stor pris på det jeg antar er bekymring for skinnsetene i bilen min, Mr. Jenkins, har jeg tenkt nøye gjennom saken, og dette er den beste løsningen.»

«Men –,» sa en jente nær inngangen.

«Jeg beklager, Ms. Neeser, men om du eller noen av klassekameratene dine tror at jeg kommer til å stenge skolen, må dere tro om igjen.»

«Men –»

«DET FINNES INGEN ANNEN LØSNING!» ropte Barkin. «JEG KOMMER NÅ TIL Å KLATRE NED FRA BILTAKET OG ÅPNE DØRENE. NÅR JEG BLÅSER I DENNE FLØYTA, KAN DERE GÅ FORSIKTIG GJENNOM BILEN MIN OG INN TIL KLASSEROMMET DERES. MEN FØR VI TAR FATT PÅ DAGEN, VIL JEG BARE FORSIKRE DERE OM AT JEG KOMMER TIL Å TA DEN ELEVEN ELLER DE ELEVENE SOM GJORDE DETTE, OG ETTERFORSKNINGEN STARTER NÅ, I DETTE ØYEBLIKK, FØR JEG ENGANG HAR BLÅST I FLØYTA! HUSK: JEG SER DERE ALLE SAMMEN, OG JEG GIR MEG IKKE FØR JEG FINNER DEN SKYLDIGE. LA OSS GJØRE DETTE TIL VÅRT BESTE ÅR NOENSINNE.»

Etter at Barkin hadde blåst i fløyta, stilte elevene seg på rekke for å krabbe gjennom rektorens bil. Rektor Barkin så på mens ansiktet hans rykket til i smerte. Innimellom kom han med utrop som: «SKOENE DINE VIRKER GJØRMETE, MS. BERGNER!,» og: «HVEM DRO MED SEG LØV INN I BILEN?,» og: «DET LÅ NOEN MYNTER HER, HVOR BLE DET AV MYNTENE MINE?»

Slik så rektor Barkins bil ut da han kom på jobb den dagen:

Og slik så rektor Barkins bil ut da Miles Murphy, den nest siste eleven som gikk gjennom den, endelig kom inn:

Mens Miles forsiktig ålte seg gjennom bilen, hørte han den siste eleven, en svær gutt som lignet veldig på rektor Barkin, si: «Men pappa –»

«HVA ER DET, JOSH?»

«Hvorfor kunne vi ikke bare gått inn gjennom bakinngangen?»

Så mumlet Josh svakt (men Miles hørte det): «Din fjomp.»

Det var sant. Skolen hadde en bakinngang, og Barkin hadde brukt den i dag tidlig. (Se side 18)

Rektor Barkin stirret på kuene som beitet i det fjerne.

Ingen av dem rautet.

Kapittel

8

I GANGEN VAR DET FULLT KAOS.

«HVEM VAR DET? VAR DET DEG?» brølte rektor Barkin til alle og enhver mens elevene strømmet forbi. «ELLER VAR DET DEG?» Ingen av elevene så på rektor Barkin. De visste bedre enn som så. Bortsett fra Miles, som aldri hadde sett en autoritetsfigur som oppførte seg sånn før. Han hadde faktisk aldri sett en autoritetsfigur som så sånn ut heller: Ansiktet til rektor Barkin var så rødt at det nesten var lilla. Lilla som en drue, eller en spesielt vakker solnedgang over havet hjemme. Rektoren på den gamle skolen til Miles ble også sint, men han ropte aldri. Og han ble i hvert fall aldri lilla. Miles var trollbundet.

«VAR DET DEG?» Rektor Barkin stakk pekefingeren sin rett opp i ansiktet på Miles. Fingeren var lang og kritthvit, siden mesteparten av blodet til Barkin hadde samlet seg i hodet hans.

«Hæ?» sa Miles. Det var en god replikk når man kanskje kom til å få kjeft.

«DU DER! DETTE ER MIN SKOLE, MEN JEG HAR ALDRI SETT DEG FØR. HVA GJØR DU HER?»

«Jeg er ny,» sa Miles.

Rektor Barkin ble litt mindre lilla.

«Og hva heter du da, nykomling?»

«Miles.»

«Det navnet synes jeg ikke noe om,» sa rektor Barkin. «Vi har allerede en Niles på denne skolen.»

«Men jeg heter Miles.»

«Det er jo litt bedre, men fremdeles ganske forvirrende. Kanskje vi kan kalle deg Tom. Eller Jon.»

«Jeg vil helst bli kalt Miles, siden det er det jeg heter,» sa Miles.

«Du er ganske nesevis, du. Og det fører oss tilbake til mitt første spørsmål: VAR DET DEG?»

«Var det meg som hva da?»

«Var det deg som flyttet bilen min opp på trappa?»

«Nei. Jeg har ikke førerkort engang.»

«Og nettopp derfor burde du ikke ha kjørt bilen min. OG AV MANGE ANDRE GRUNNER.»

«Men jeg kjørte den ikke,» sa Miles.

«Så hvordan kom den opp trappa, da?» sa Barkin. «Og hvordan får jeg den ned igjen?»

«Det vet jeg ikke, dessverre.»

Rektor Barkin skulte på ham. «Vel, Miles, jeg holder øye med deg. Begge øyne, faktisk. Men enn så lenge – velkommen til Slumredal språk- og realfagsskole. Hvordan trives du i byen vår så langt?»

«Helt greit,» svarte Miles.

«Greit? Bare greit? Slumredal er et paradis på jord! Grønne enger og glade kuer i mils omkrets, Miles. Faktisk er Slumredal den største ku-metropolen på denne siden av Mississippi, om man ser bort fra et par byer som jukser.»

«Jeg er nok ikke så interessert i kuer, bare,» sa Miles.

Rektor Barkin ble litt dypere lilla – nærmere purpur.

I det fjerne rautet en ku. Rektor Barkin pekte dit rautingen kom fra. Så pekte han på Miles.

«Ikke interessert i kuer?» sa rektor Barkin. «IKKE INTERESSERT I KUER?»

«Vel,» sa Miles. «Øhh.»

«Miles, om du ikke interesserer deg for kuer, er det simpelthen fordi du ikke vet hva som gjør dem så interessante. Ta dette.»

Rektor Barkin stakk hånda ned i rektortasken sin, det en ikke-rektor ville kalt en rumpetaske, og trakk frem et lite hefte.

Han dyttet heftet mot Miles. «Ta den. Les den. Elsk den.

Det er yndlingsboka mi, og ikke bare fordi jeg skrev forordet.»

«Takk,» sa Miles. «Men jeg kan da ikke ta fra deg yndlingsboka di.»

«Ikke tenk på det. Jeg har mange flere i rektortasken.»

Miles lurte på om han burde gå til timen nå. Men rektor Barkin flyttet seg ikke.

«Bare én ting til. Alle nye elever får en klassekompis. En som kjenner skolen ut og inn, som kan skolereglene, som vet hva man skal gjøre og hva man ikke skal gjøre, inkludert å flytte bilen min. Og siden du er den eneste nye eleven i år, er du så heldig at du har blitt tildelt vår aller beste elev. Niles!»

En lav, blond gutt med et bånd der det sto «skolehjelp», løp bort til dem.

«Miles, dette er Niles Sparks,» sa rektor Barkin.

«Niles er eleven som først fortalte meg om det som hadde skjedd med bilen min. Miles er den eleven som jeg mistenker har flyttet den.»

Niles rakte frem hånda med svak bøy i albuen, og holdt øyekontakt med Miles uten å blunke en eneste gang. Han var den typen som øvde seg på håndtrykket sitt hjemme. Det fantes en som Niles på alle skoler. Smiskeren. Dydsmønsteret. Skolens sladrehank. Og nå skulle Miles liksom hilse på ham?

«Beklager, men jeg er forkjølet,» sa Miles.

Niles senket armen sin igjen.

Rektor Barkin rynket pannen. «Vel, håndtrykk eller ei – dere er klassekompiser nå. Du er jammen heldig, Miles. Niles er som en sønn for meg. Ja, nå går jo sønnen min også på denne skolen, og han er da også som en sønn for meg.»

I det fjerne rautet en ku.

«Niles,» sa rektor Barkin, «kan du følge Miles til klasserommet? Ms. Shandy venter på dere.»

De to guttene satte av gårde bortover gangen.

«Fint bånd,» sa Miles.

«Takk!» sa Niles.

Kapittel

9

«JEG MÅ SPØRRE DEG OM NOE,» sa Niles, «og jeg lover å ikke si noe til rektor Barkin. Men var det du som parkerte bilen hans foran hovedinngangen?»

«Nei,» sa Miles.

«Å, så bra,» sa Niles, «for om det hadde vært deg, hadde jeg nok sagt det til rektor Barkin.»

«Ja,» sa Miles.

«Beklager at jeg løy. Men jeg synes at av og til så er det greit å gjøre noe galt for å gjøre noe godt.»

«Som å sladre på meg til rektor Barkin.»

«Nettopp! Rektor Barkin setter sin lit til at jeg snuser opp bråkmakere. Men nå er vi fremme!» Niles åpnet en blå dør. «Der er kateteret til Ms. Shandy!»

«Er dette dørhåndtaket?» spurte Miles, med hånda på dørhåndtaket.

«Ja! Det er dørhåndtaket!» sa Niles.

Miles fant seg en ledig pult langt unna Niles.

Niles la merke til det. Han reiste seg, gikk tvers gjennom rommet og satte seg på setet foran Miles.

«Klassekompiser!» sa Niles og snudde seg på setet. «Vi må sitte i nærheten av hverandre.»

«Flott,» sa Miles.

Jenta ved siden av Miles begynte å le. «Så Niles er klassekompisen din, eller?»

Det var Niles som svarte. «Ja! Jeg er klassekompisen hans. Miles, dette er Holly Rash. Hun sitter på pulten ved siden av deg.»

«Hei,» sa Holly, «hva var det du het, sa du?»

«Faktisk var det jeg som sa navnet hans!» sa Niles.

«Jeg heter Miles,» sa Miles.

«Miles og Niles,» sa Holly. «Det blir forvirrende.»

«Det blir det ikke,» sa Miles og Niles i kor. Miles så stygt bort på Niles. Niles så fornøyd bort på Miles.

«Vel,» sa Holly, «om du vil ha noe ordentlig informasjon om skolen, er det bare å spørre.»

Miles lente seg bort og hvisket: «Hvem er skolens pøbel?»

«Hæ?» sa Holly.

«Hvem var det som fikk bilen til rektor opp trappa til hovedinngangen?»

«Mener du at det ikke var deg?»

«Nei!» sa Miles. «Det var ikke det.»

«Nei da,» sa Holly, «jeg vet det. Jeg bare tulla.»

Det ringte inn. Et halvt sekund før lyden stoppet, braste den svære gutten som lignet veldig på rektor Barkin, inn gjennom døren. Han kastet et blikk på kateteret, så at det ikke satt noen der, og ruslet langs pultrekka der Miles satt. Da han passerte pulten til Miles, lot han sekken sin slå Miles i ansiktet.

«Følg med, fjompen,» sa han. «Ikke slå fjeset ditt inn i den nye ryggsekken min.» Han satte seg ned på bakerste rad.

«Hvem er det?» spurte Miles.

«Det er Josh Barkin, sønnen til rektor,» sa Holly.

«Det er Josh Barkin, sønnen til rektor,» sa Niles.

«Josh er enkelt og greit den verste fyren på hele skolen,» sa Holly.

«Selv om jeg ikke liker å kalle noen ‘verst’, kan Josh være ganske slem av og til,» sa Niles, «og så er han veldig glad i ordet ‘fjomp’ av en eller annen grunn.»

«Kan dere snakke én om gangen?» sa Miles. «Og kan alle gangene være hennes?»

Niles la blyantene på pulten sin så de så ut som én stor blyant.

Holly sa: «Greia med Josh er at han nesten aldri bryter noen regler på skolen, men likevel finner på ekle knep som å dytte borti deg med sekken. Han blir aldri tatt, men alle vet at han er en rotte.»

«Men han er jo klassens tillitsvalgte,» sa Niles, «og kommer sannsynligvis til å bli rektor en dag, så vi burde vise ham respekt.»

«Er han klassens tillitsvalgte?» spurte Miles.

«Jepp!» sa Niles, «akkurat som rektor Barkin og faren hans og faren til faren hans og faren til faren til faren hans. ‘En Barkin går fra tillitsverv til rektorpost.’ Det er det rektor Barkin sier.»

«Men om alle vet at han er en rotte, hvorfor vinner han da?» spurte Miles.

«Han jukser,» sa Holly.

«Til å begynne med hadde han ingen motkandidater fordi han truet med å banke opp alle som meldte seg,» sa Niles. «Teknisk sett tror jeg ikke det er juks. Men de siste par årene har Holly stilt til valg og tapt!»

«Tapte du mot han der?» spurte Miles Holly.

«To ganger!» sa Niles.

«Hvordan klarte du det?» spurte Miles.

«Klassens tillitsvalgte teller opp stemmesedlene,» sa Holly.

«For en idiotisk regel,» sa Miles.

«Klassens tillitsvalgte lager reglene,» sa Holly.

«Det er jo latterlig,» sa Miles. «Om du vet at du kommer til å tape, hvorfor gidder du?»

«Jeg stiller i protest,» sa Holly. «Selve tilstedeværelsen min i valget avslører systemets iboende urettferdighet. Dessuten får vi fri fra timen for å skrive talene våre.»

Miles var imponert.

«Hvor ER læreren?» spurte Stuart, som satt rett til høyre for Miles. «Jeg mener, det ringte inn for TRE MINUTTER siden, og det er INGEN her. Dette er HYSTERISK MORSOMT.»

Ingen lo.

«Skal vi liksom UNDERVISE oss SELV?»

Akkurat da kom Ms. Shandy inn i klasserommet.

«Beklager at jeg er sen.» Ms. Shandy slengte en svær veske opp på den store pulten. «Det sto en bil foran inngangen, så jeg måtte gå rundt.»

«Den bilen var helt SINNSSYK,» sa Stuart.

«Takk, Stuart,» sa Ms. Shandy, mens hun tegnet opp et klassekart. «Jeg håper alle er fornøyd med sitteplassene sine, for dette blir plassene deres resten av året. Unntatt deg, Josh. Kan ikke du komme frem og sitte her på første rad?»

Josh så sint ut i brøkdelen av et sekund, men så smilte han.

«Klart det,» sa han. «Jeg kan flytte meg til første rad. Men jeg vet ikke om pappa, rektor Barkin, ville likt at jeg flyttet meg. Han sier hele tiden at jeg bør være bestemt, bare bestemme meg for noe, og så holde meg til det uansett hva som skjer.»

«Flytt deg, Josh,» sa Ms. Shandy.

«Ok, Ms. Shandy, jeg flytter meg. Selvfølgelig hører jeg på det du sier. Det er tross alt du som er læreren. Men jeg kommer til å fortelle pappa at du flyttet meg, selv om jeg allerede hadde funnet meg en plass bak i klasserommet.»

Smilet til Ms. Shandy ble litt mer anstrengt.

«Nå, Josh,» sa Ms. Shandy.

«Men!» sa Josh.

«Ikke prøv å krangle nå.»

«Jeg krangler ikke!» sa Josh. «Men det kan være lurt å nevne at jeg er klassens tillitsvalgte og dermed –»

«Josh.»

Josh plukket opp ryggsekken sin. «Jeg kunne fortelle pappa at du kom for sent, vet du. Da får du sannsynligvis sparken. Han er rektor.»

«Det vet jeg, Josh,» sa Ms. Shandy. Smilet hennes ble enda mer anstrengt.

«Han er sjefen din.»

Ms. Shandy snudde seg mot tavla og begynte å skrive navnet sitt med store bokstaver.

«For den av dere som ikke vet det allerede, så heter jeg Ms. Shandy.»

Mens Ms. Shandy gjorde seg ferdig med y-en i «Shandy», dultet Josh sekken sin i hodet på Miles på vei frem til første rad.

Kapittel

10

I STOREFRI VISTE NILES Miles kantina. «Her får vi brettene våre,» sa Niles. «Og her får vi maten vår, fra en kantinedame, som er en dame som jobber i kantina.»

«Ja, jeg skjønte det,» sa Miles.

«Og der borte er bordene. Siden det er den første dagen din, vet du kanskje ikke hvor du skal sitte, så det er nok best om du sitter sammen med meg.»

Miles bestemte seg for at det var veldig viktig å sitte så langt unna Niles som mulig.

Miles plukket opp et brett, og snart var det fullt av kalkunchili, tomatsuppe, pastagrateng og en melkekartong. Niles gjorde det samme.

«Dette ser jammen godt ut, Mrs. Conlon!» sa Niles til kantinedama. «La meg få presentere den nyeste eleven på Slumredal språk- og realfagsskole. Han heter Miles.»

Kantinedama så seg rundt og lente seg nærmere.

«En venn av Niles kan få to melkekartonger.» Hun satte en ekstra kartong på brettet til Miles.

Ekstra melk: den første fordelen av å ha Niles som klassekompis.

Miles plukket opp brettet, snudde seg, og sto ansikt til ansikt med Josh Barkin.

«Pappa tror du flyttet bilen hans, fjompen,» sa Josh.

«Ok,» sa Miles.

«Det kommer til å bli min bil en gang,» sa Josh.

«Ok,» sa Miles.

«Så det blir som om du flyttet bilen min, fjompen.»

«Men jeg gjorde ikke det,» sa Miles.

«Og du gjorde pappa til latter, og krenket Barkin-familiens ære, så egentlig gjorde du meg til latter. Og derfor kommer jeg til å banke deg. For å gjenopprette Barkin-familiens ære. Og for å hevne min fremtidige bil. Så jeg kommer nok til å banke deg to ganger – én for hver av dem.»

«Jeg tror ikke faren din ville like det,» sa Miles.

«Å, jeg kommer ikke til å banke deg opp på skolen,» sa Josh. «Det er mot reglene, og jeg kommer til å bli rektor en gang. Men vet du hva, Miles Murphy? Det finnes ingen regel mot å banke deg opp på fortauet foran huset ditt, eller bak bensinstasjonen, eller på et jorde. Jeg kommer nok på flere steder også. Steder der ingen kommer til å oppdage meg. Det finnes så mange steder der jeg kan banke deg opp som ikke er på skolen, Miles Murphy. Og ingen kommer til å vite om det. Bortsett fra meg. Og deg.»

Det var bare én ting å gjøre.

Miles snudde brettet sitt og sølte maten sin over hele seg. Han var badet i kalkunchili, tomatsuppe og pastagrateng.

«Hva i –» utbrøt Josh.

«Hvorfor gjorde du det?» ropte Miles. «Hvorfor gjorde du noe sånt mot meg?»

Alle elevene i kantina hørte oppstyret og snudde seg mot den nedsausede Miles. De pekte. De lo. Det ble fullt kaos.

«Hva er det som skjer her?» sa Ms. Shandy, og kom bort til Miles og Josh. Hun stirret på flekkene på skjorta til Miles.

«Josh kom bort og bare dyttet lunsjbrettet ut av hendene på meg,» sa Miles.

Ms. Shandy så på Josh.

«Det gjorde jeg ikke!» sa Josh. «Fjompen sølte det på seg selv!»

«Hvorfor skulle jeg søle på meg selv?» sa Miles.

«Det vet vel ikke jeg!» sa Josh. «Fordi du er gæren! Ms. Shandy, du vet jo at jeg aldri bryter reglene!»

Ms. Shandy så fra den ene til den andre.

«Jeg tror jeg kan hjelpe til, Ms. Shandy. Jeg så alt sammen.»

Det var Niles.

«Tusen takk, Niles,» sa Ms. Shandy. «Hva var det som skjedde?»

«Ja, Niles,» sa Josh. «Hva var det som skjedde?»

«Niles,» sa Miles.

«Josh kom bort til Miles og dyttet lunsjbrettet ut av hendene hans,» sa Niles. «Det var akkurat som Miles sa.»

Josh var lamslått.

Miles var lamslått.

Ms. Shandy smilte. Hun hadde ventet lenge på dette. (Mange av lærerne hadde det.) «Kom igjen, Josh. Vi skal snakke litt med rektor Barkin.» Hun førte Josh mot rektors kontor. Alle i kantina stirret på dem mens de gikk.

«Hvorfor gjorde du det?» sa Miles.

«Josh tvang meg til å spise en stein i sommer. To, faktisk.»

«Takk,» sa Miles.

«Her er melkekartongene dine,» sa Niles og plukket dem opp fra gulvet. «De er like hele.»

Kapittel

11

JUDY MURPHY KLASKET en aubergineskive ned på tallerkenen til Miles. Han hatet aubergine, men denne kvelden la han knapt merke til hva han spiste. Han tenkte på andre ting. Større ting. Enorme ting.

«Hvordan hadde du det på skolen, da?»

«Greit,» sa Miles.

***

«Hvordan hadde du det på skolen, da?»

«Forferdelig,» sa rektor Barkin til kona si. «Det var grufullt. Katastrofalt. Et fullstendig mareritt.»

«Jeg snakket til Josh,» sa Mrs. Barkin.

«Å,» sa Josh, mens han fiklet med biffen sin. «Mer eller mindre det samme som pappa sa.»

«Uff da,» sa Mrs. Barkin. «Hvorfor det, da?»

Josh og rektor Barkin svarte i kor: «Miles Murphy.»

***

«Hvordan er kontaktlæreren din, da?» sa moren til Miles.

«Grei,» sa Miles og dyttet auberginen rundt på asjetten.

«Hun heter Ms. Shandy, ikke sant? Hvordan er hun, da? Er hun hyggelig?»

«Hun er helt grei,» sa Miles.

Det var altfor mange spørsmål. Miles måtte tenke. Han var på sporet av noe, men morens nådeløse avhør ville ingen ende ta. Heldigvis hadde Miles et ess i ermet for anledninger som denne.

«Hvordan hadde du det på jobben, da?» spurte Miles.

«Det var fint, Miles, men jeg vil heller høre om –»

«Skjedde det noe spennende?» spurte Miles.

«Nei, ikke noe spesielt, vennen,» sa moren til Miles.

«Og hva spiste du til lunsj, da, mamma?» sa Miles.

«Lunsj? Å, bare et smørbrød og en liten salat. Men fortell om rektor Barkin. Jeg tror jeg så ham på plenen da jeg slapp deg av. Fikk du snakket med ham? Var han hyggelig?»

Det siste Miles ville snakke om, var rektor Barkin.

«Hvordan var kundene dine, da, mamma?» spurte Miles.

Om det var noe som kunne gjøre moren hans snakkesalig, var det kundene hennes. Det var alltid så mange av dem, og de gjorde alltid så utrolig irriterende ting. Judy så ut av vinduet og ristet på hodet. Så tittet hun på Miles igjen. Hun sukket.

«Jeg vet ikke hvor jeg skal begynne engang,» sa moren til Miles. «Å! Nå vet jeg det! Det var en mann i dress som bare måtte snike seg fremst i en veldig lang kø, og kan du tenke deg – han snakket i telefonen hele tiden. Så jeg sa: ‘Unnskyld, men kan du gå bakerst i køen igjen og kanskje ta samtalen utenfor?’ Og han så rett på meg, men jeg tror ikke han hørte et ord, Miles. Jeg er helt sikker. Så jeg sa det igjen, ba ham om å gå tilbake til plassen sin eller gå ut for å snakke, men han bare sto der, helt i sin egen verden. Og så …»

Miles så ned på aubergineskiven sin og smilte.

***

«Vel, jeg hadde i hvert fall en spennende dag,» sa Mrs. Barkin. «Da jeg var i butikken –»

«Jeg var ikke ferdig!» sa rektor Barkin. «Vil du ikke vite hvordan vi fikk bilen ned trappa? Jeg mener, historien kan da ikke slutte med at bilen fremdeles står på trappa! Er du ikke nysgjerrig på hvordan Josh og jeg kom oss hjem?»

«Å,» sa Mrs. Barkin. «Det tenkte jeg ikke over, men jo, det vil jeg jo gjerne vite.»

«Jo, først ringte jeg et bilbergingsfirma og spurte om de kunne taue meg ned trappa.»

«Hva sa de, da?»

«Jeg kommer til det! De sa nei.»

«Uff da.»

«Så ringte jeg politiet og spurte om de kunne sende et helikopter for å løfte bilen ned trappa.»

«Hva sa de, da?»

«Vent litt, jeg skulle akkurat til å si det! De sa nei.»

«Det var jo synd.»

«Og så fikk jeg en fantastisk idé. Jeg ringte skraphandelen og ba om å få snakke med han som bruker den magneten. En sånn svær magnet, vet du, en sånn som løfter bilene opp i lufta og flytter rundt på dem.»

«For en fantastisk idé, kjære! Hva sa han, da?»

«Han sa nei.»

«Isj da.»

«La pappa snakke ferdig, da, mamma.»

«Unnskyld.»

«Og så ble jeg bare nødt til å ringe Bob og spørre om han kunne ta med gaffeltrucken sin for å få bilen ned fra trappa.»

«Så flott! Hvorfor ringte du ikke ham med en gang?»

«Fordi Bob er en sladrehank. Men jeg fikk ham til å love på tro og ære at han ikke skulle si noe til pappa. Han ga meg sitt æresord som Barkin.»

Det ringte i telefonen, og Mrs. Barkin gikk for å ta den.

«Hvem er det?» spurte rektor Barkin.

«Det er faren din, kjære,» sa Mrs. Barkin. «Han ringer for å skjenne på deg for det med gaffeltrucken.»

«Hvordan vet han det?» sa rektor Barkin.

«Hvordan vet du det?» spurte Mrs. Barkin. «Han sier at Bob fortalte det.»

***

«Og sånn traff jeg Deb, som virker kjempehyggelig,» sa moren til Miles. «Jeg tror vi kommer til å bli riktig gode venner. Hun jobber også på postkontoret, i skranken ved siden av meg. Hun var veldig hjelpsom. Jeg tror vi skal spise middag sammen snart. Hun er glad i å gå tur.»

«Så fint,» sa Miles.

«Hva med deg, vennen? Fikk du noen nye venner på skolen i dag?»

«Nei.»

Det ringte i telefonen.

«Hallo. Ja? Ja, det stemmer. Å, tusen takk. Det var veldig snilt sagt. Du har en pen stemme, du også. Selvfølgelig, bare et øyeblikk, så skal jeg hente ham.»

«Hvem er det?» spurte Miles.

«Det er den nye vennen din!»

Miles la hodet på bordet og sukket.

Rektor Barkin la hodet på bordet og sukket.

Mrs. Barkin la telefonrøret bort til øret hans.

« … FULLSTENDIG SKANDALØST. DU GJØR HELE BARKIN-NAVNET TIL LATTER. VET DU HVOR LENGE VI HAR VÆRT REKTORER I DENNE BYEN? DET ER FIRE GENERASJONER MED BARKIN-REKTORER, OG VET DU HVOR MANGE AV DEM SOM HAR FÅTT BILEN SIN PARKERT PÅ TOPPEN AV EN TRAPP?»

Rektor Barkin sa ingenting.

«VET DU DET?»

«Ingen?» sa rektor Barkin.

«DET STEMMER. INGEN. FØR I DAG. OG IKKE EN ENESTE ÉN HADDE, FØR I DAG, FÅTT HELE SKOLEN TIL Å TRASKE GJENNOM DEN DUMME BILEN SIN FOR Å KOMME SEG TIL TIMEN. OG NÅ SIER BOB AT HAN MÅTTE HENTE GAFFELTRUCKEN SIN. JEG BEGYNNER SANNELIG Å LURE PÅ OM DU KANSKJE TAR LITT FOR MYE ETTER BESTEFAREN DIN.»

«Men pappa, jeg har da aldri stengt skolen, og –»

«JEG BEGYNNER Å LURE PÅ OM LILLEBROREN DIN KANSKJE BURDE BLITT REKTOR, OG DU KANSKJE SKULLE VÆRT DEN SOM VAR MELKEBONDE. KANSKJE BOB ER DEN MED EKTE REKTORBLOD I ÅRENE.»

Rektor Barkin stønnet. «Det synes jeg ikke i det hele tatt.»

«Hvorfor ikke det, Barry?,» sa Bob Barkin.

«Bob?» sa rektor Barkin. «Hva gjør du på linja?»

«JEG KOBLET INN BROREN DIN TIL SAMTALEN,» ropte rektor Barkins far, den tidligere rektor Barkin.

«Hei, Barry,» sa Bob. «Beklager at jeg sa noe til pappa, men han spurte.»

«Du ga meg ditt æresord som Barkin,» sa rektor Barkin.

«HVA VET VEL DU OM VÅR ÆRE? DETTE ER DET VERSTE SOM HAR HENDT BARKIN-NAVNET SIDEN BESTEFAR JIMMY … VEL, VI SNAKKER IKKE OM DET NÅ. MEN VI SKAL JAMMEN SNAKKE OM DETTE: DU FÅR SE TIL Å FINNE DEN LILLE PØBELEN, BARRY, OG LA HAM GJENNOMGÅ.»

«Ja, pappa,» sa rektor Barkin.

«HILS JOSH OG SHARON SÅ MYE FRA MEG.»

Rektor Barkin hørte at faren la på.

«Hvordan sto det til med faren din?» sa Mrs. Barkin.

«Jeg kan ikke tro at det nautet Bob sladret på meg,» sa rektor Barkin.

«Hører deg fremdeles, Barry,» sa Bob Barkin.

Rektor Barkin la på røret. Fjeset hans var blålilla.

«Jeg skal knuse Miles Murphy,» sa han.

***

Judy Murphy la røret bort til øret til Miles.

«Hei, Miles!» sa Niles. «Det er meg, Niles, den nye klassekompisen din. Fra skolen. Han med båndet. Vi satt ved siden av hverandre i dag. Hele dagen.»

«Ja, og så fulgte du etter meg på vei hjem.» sa Miles.

«Teknisk sett tok vi følge hjem, bortsett fra at du løp, og jeg kan ikke løpe så fort på grunn av pollenallergien min.»

«OK,» sa Miles. «Hvorfor ringer du?»

«Som din klassekompis er jeg nødt til å ringe deg for en gjennomgang av den første dagen din i form av et kort spørreskjema.»

«Må du ringe og fylle ut et spørreskjema?»

«Ja!» sa Niles. «Eller, siden det var jeg som lagde klassekompisreglene, så er det egentlig jeg som insisterer på at jeg må ringe, men det burde gå fort og greit! Du er sikkert ferdig til middag.»

«Jeg spiser middag nå.»

«Flott! Da kommer du straks tilbake til middag!» sa Niles. «Er du klar?»

«Kom igjen.»

«Vent et øyeblikk, jeg må ta på meg båndet mitt. Siden det er et offisielt oppdrag i embets medfør.» Det knitret litt i den andre enden. «Alt i orden. Første spørsmål: Kan du svare på: Hvor fantastisk var din første dag på Slumredal språk- og realfagsskole på en skala fra seks til ti?»

«Eh … seks?» sa Miles.

«Flott! Seks! Neste spørsmål: Tror du at noen klassekompiser kan bli ordentlige kompiser?»

«Eh … jeg tror egentlig ikke det …»

«Vi kommer tilbake til det. Spørsmål nummer tre: Var det du som parkerte bilen til rektor Barkin på trappa?»

«Ha det,» sa Miles.

«Vent! Du har ikke svart på stiloppgavene!»

«Ha det, Niles.»

«Hils moren din fra meg!» sa Niles.

Miles la på. Han la hodet ned på bordet igjen. Han lukket øynene.

For sekstisjuende gang i dag ønsket han at det var han som hadde parkert bilen på toppen av trappa. Og for syttitredje gang lurte han på hvem som hadde gjort det. Om han ikke snart fikk ord på seg for å være skolens beste pøbel, kunne han risikere at Niles faktisk endte som kompisen hans på ordentlig.

Miles måtte gjøre noe. Noe stort. Noe enormt.

«Kan jeg gå fra bordet?» spurte han. Han ventet ikke på svar. Han gikk rett opp på rommet sitt, tok frem pøbelboka si og skrev:

Kapittel

12

INVITASJONENE KOM ti dager senere.

Det summet i gangen. Små klynger med elever samlet seg i hjørnene for å skravle. Noen så seg over skulderen. Borte ved drikkefontenen tok Stuart seg en liten dans.

«Har NOEN ANDRE fått en INVITASJON fra CODY BURR-TYLER?»

Fjorten elever sa «HYSJ» i kor.

To jenter sto og kniste ved skapet til Miles. Han hørte den laveste av dem si: «Jeg tror han er lagkaptein på St. Halvor. Han spiller elgitar.»

Den høyeste sa: «Å ja! Cody Burr-Tyler er så kjekk!»

Miles smilte. Cody Burr-Tyler var ikke kjekk. Cody Burr-Tyler fantes ikke.

Dette var resultatet av mer enn en ukes planlegging som hadde tatt hele seks sider i Miles Murphys pøbelbok. Det var Miles’ største triumf noensinne. Bare glem bilen på trappa – Miles hadde funnet opp en hel person: Cody Burr-Tyler. Og Cody kom til å ha den beste bursdagsfesten Slumredal noen gang hadde sett. Han hadde laget invitasjonene – bare ti stykker fordi (og dette var det geniale) man trenger bare ti så lenge festen er en hemmelighet. Folk hadde allerede begynt å invitere hverandre. Det var bare noen minutter siden invitasjonene hadde blitt åpnet, og festen var allerede årets begivenhet. På festen kom Miles til å avsløre at det ikke fantes noen Cody Burr-Tyler – at hele skolen hadde blitt lurt. Og så (og dette var også genialt) kunne han gå sin vei med alle gavene. Og alle på Slumredal språk- og realfagsskole kom til å vite at Miles Murphy var den største pøbelen noen noensinne hadde sett. Han kom til å bli en legende igjen. En enda større legende enn han hadde vært på den gamle skolen sin. Ingen hadde lurt en hel skole før. Miles la armene i kors og lente seg mot skapet. Han så for seg suksessen allerede. Det var perfekt.

«God morgen, kompis!»

Miles skvatt. Han snudde seg mot Niles, som sto bak ham. «Siden vi er klassekompiser og fremtidige bestekompiser, kan jeg fortelle deg en hemmelighet jeg egentlig ikke skal si til noen?»

«Jo da,» sa Miles.

«Det er en ordentlig stor hemmelighet. Jeg kan få skikkelige problemer om jeg sier noe. Seriøse problemer.»

«OK,» sa Miles.

Niles lente seg mot ham. «Jeg er invitert til Cody Burr-Tylers fødselsdagsselskap.»

«Hvem er Cody Burr-Tyler?» spurte Miles.

«Han er bare den kuleste fyren i hele Slumredal!» sa Niles. «Han spiller fotball, han spiller i band … ehhh …» Niles så på invitasjonen sin. «Han liker lyn.»

«Oi,» sa Miles. «Høres kult ut. Går han her på skolen?»

«Nei. Jeg tror han går på St. Halvor. Uansett» – Niles så seg om til begge sider før han hvisket – «vil du bli med meg på festen?»

«Jeg vet ikke helt,» sa Miles. «Jeg ble jo ikke invitert.»

«Det går fint! Eller – egentlig går det ikke fint, for det står på invitasjonen at vi ikke skal si noe, men som jeg sa, er det greit å gjøre noe galt om det hjelper deg til å gjøre noe godt.»

«Hvordan er dette å gjøre noe godt?»

«For da blir vi kalaskompiser!» sa Niles. «Dessuten er du ny, og det vil hjelpe deg med å komme inn i Slumredals pulserende uteliv! Dessuten får Cody Burr-Tyler flere gaver.»

Miles lot som han tenkte seg om.

«Jeg er med,» sa han.

«Flott!» sa Niles. «Her.»

Niles ga ham invitasjonen. Miles beundret sitt eget håndverk. Skoleklokka ringte. En stor, rødlig skikkelse kom rundt hjørnet. Barkin.

«Du! Knepp igjen skjorta!» ropte Barkin. «Du! Spytt ut den tyggisen! Du! Slutt med den dansingen! Alle sammen! Slutt med den klyngingen! Hvorfor er det så mange som klynger!»

Miles lukket skapet sitt og begynte å gå bortover gangen.

«Du! Miles Murphy!»

Miles stivnet. «Ja, rektor Barkin?»

«Var det du som flyttet bilen min opp trappa i forrige uke?»

Miles sukket.

«Nei.»

«Det er mye bedre for deg å innrømme alt sammen nå,» sa rektor Barkin. «Jo lenger du venter, desto mer bråk blir det når – Hva har du i hånda?»

Miles skjulte invitasjonen bak ryggen sin. «Ingenting, rektor Barkin.»

«Å, nå vet jeg at det ikke er ingenting!» sa rektor Barkin. «Faktisk vet jeg at det er noe! Noe du ikke vil at jeg skal vite om!»

«Det er bare et papirark,» sa Miles.

«JEG VET AT DET ER ET PAPIRARK,» sa rektor Barkin. «Det så jeg med det samme. Men nå vet jeg at det ikke bare er et papirark. Det skjønte jeg straks jeg spurte deg om det og du umiddelbart gjemte det bak ryggen. Å ja! Det er et gammelt rektorknep, Miles Murphy. Spør om noe, og om eleven gjemmer dette noe, er det fordi noe er i gjære.»

«Hæ?» sa Miles.

«Nok snikksnakk,» sa Barkin. «Gi det til meg.»

Miles rørte seg ikke. Dette var ikke med i planen.

«Hva er det?» sa Barkin. «En plan over den neste pøbelstreken din?»

Miles prøvde å være rolig.

«Nei,» sa Miles.

«Rektor Barkin,» sa Niles, «det er bare en invitasjon!»

«En invitasjon?» Rektor Barkin sperret opp neseborene.

Niles la en hånd over munnen sin og hvisket høyt til Miles: «Det går bra. Bare vis ham det.»

Miles hadde ikke noe valg. Han viste frem invitasjonen.

Rektor Barkin tok langsomt på seg et par lesebriller og myste mot papiret. «Interessant. Meget interessant. Cody Burr-Tyler, ja.» Han festet blikket på Miles igjen. «Ja, ja, ja,» sa han. «Ja, ja, ja.» Barkin brettet sammen invitasjonen og la den i skjortelommen. «Ja.»

«Ja?» sa Miles.

Rektor Barkin stirret på ham i hele fire sekunder. Så pekte han på et skilt på veggen.

Miles pustet lettet ut. Han snudde seg forvirret og gikk bortover gangen i feil retning.

Niles ropte etter ham. «Nei, det er denne veien, Miles! Vi må gå denne veien!»

Miles snudde seg og fulgte etter Niles til klasserommet.

«Miles!» ropte rektor Barkin etter ham. «Husk at jeg holder øye med deg.»

Barkin pekte på enda et skilt på veggen. Dette skiltet hadde ikke vært der dagen før.

Kapittel

13

DET VAR HELT UTROLIG. Miles visste ikke nøyaktig hvor mange som gikk på Slumredal språk- og realfagsskole, men han var ganske sikker på at hele skolen hadde kommet til Cody Burr-Tylers bursdagsfest. Det var stappfullt av folk.

To timer tidligere hadde det ikke vært noen der. Klokka elleve hadde Miles ankommet parken og parkert en liten vogn ved siden av piknikbordet ved lysthuset. På bordet hadde han teipet et skilt der det sto: MAT OG DRIKKE HER. Så hadde han teipet et annet ark til vogna: GAVER HER. Til slutt hadde han satt frem prikken over i-en: en kake han hadde laget fra bunnen av, med rosa glasur og ordene HA EN FIN BURSDAG, CODY BURR-TYLER skrevet med sirlig, grønn skrift. (Siden Miles skulle lure dem alle sammen, kunne han i det minste servere dem en god kake.) Så hadde Miles gått igjen – han ville ikke være førstemann på festen til Cody Burr-Tyler. Det ville IKKE vært kult.

Nå kom Miles tilbake og gikk forbi et piknikbord helt stappfullt av mat – brownies, potetgull, dipp, muffins med rosa og hvit glasur og kakestrø. Han gikk forbi tre – nei, fire – kjølebokser fulle av brus og is, forbi den røde vogna si, som nå var fylt med en høy stabel presanger i fargerikt papir. Det var røde gaver og blå gaver og gaver med ballonger på papiret, som strengt tatt var litt for barnslig for Cody Burr-Tyler. Noen esker var flate. Noen runde. Én var ganske åpenbart et teleskop. Et teleskop!

«Jeg kjøpte DEN DER,» sa Stuart og pekte med begge hender på en gave som holdt på å krabbe sin vei. «Å NEI!» sa Stuart og løp etter esken. «STOPP!»

Miles skrev seg bak øret at han burde legge igjen gaven fra Stuart i en eng et eller annet sted. Han satte gaven sin – en tom skoeske pakket inn i sølvpapir – på vogna og tok seg en kakebit. To sjuendeklassinger sto ved et fat med burritoer.

«Har du hilst på Cody Burr-Tyler ennå?» sa han med rød caps.

«Ja,» sa han som ikke hadde caps fordi han var redd for at han ikke kledde caps. «Jeg vinket til ham da jeg kom. Jeg vet ikke helt om han så meg – han sto sammen med en gjeng og trikset. Han gjorde noen megavanskelige triks.»

«Kult. Da jeg traff ham, sto han og fortalte en skikkelig morsom pizzavits. Så hilste vi med det hemmelige håndtrykket vårt, og så sa han at vi kunne prates senere.»

«Kult. Når jeg tenker meg om, er jeg faktisk ganske sikker på at han så meg da jeg vinket.»

Miles smilte. Hemmelige håndtrykk. Triksekonge. De gjorde jo hele jobben for ham.

Holly Rash sto og lente seg mot et tre. Miles gikk bort til henne.

«Hei,» sa Miles.

«Hei,» sa Holly. «Styr unna den kaka. Den er skikkelig tørr.»

«Hæ!» sa Miles. «Jeg synes den er god.»

«Er du sprø? Den kaka er helt forferdelig.»

«Kanskje det bare var noe galt med kakestykket ditt. Her, du kan få litt av mitt.»

«Glem det,» sa Holly. «Dette er sannsynligvis den vondeste kaka jeg har spist noen gang. Så du pyntebokstavene? Det så ut som det sto «bussdag».

«Det står ‘bursdag’!»

«Den kaka er direkte pinlig.»

«Glem nå den kaka litt,» sa Miles. «Hva synes du om festen? Ganske kul, ikke sant?»

«Næh, den er helt grei. For å være helt ærlig hadde jeg ventet meg noe mer av Cody Burr-Tyler. Jeg mener, jeg har aldri truffet ham. Men alle snakker om ham som han skulle være barnebarnet til Cary Grant, Marlon Brando og Paul Newman.»

«Hvem er det?» sa Miles.

Holly sukket. «Gamle filmstjerner.»

«Og … de er i slekt?» sa Miles.

Holly sukket en gang til.

«Hva er en BUSSdag?» ropte Stuart borte ved piknikbordet.

«Noen burde få litt fart på denne festen,» sa Holly.

«Hei, kompis! Hei, Holly!» Et par bitte små bein var det eneste som syntes bak en enorm boks som vagget mot dem. «Det er meg! Niles!»

«Vi vet det,» sa Miles og Holly i kor.

«Å! Jeg var ikke sikker på om dere kunne se meg bak esken.»

Det kunne de ikke.

«Det er litt av en gave du har der, Niles,» sa Holly.

«Takk! Jeg håper jeg ikke dro det for langt. For å være helt ærlig er det ikke helt trygt. Jeg kan ikke egentlig se hvor jeg går når jeg bærer på denne, så jeg fant en rute til parken der jeg ikke trengte å gå over veien noe sted. Det er derfor jeg er sen!»

«Hva har du tatt med deg, da, Holly?» spurte Miles.

«Bare meg selv,» sa Holly. «Jeg tar ikke med en bursdagsgave til en fyr jeg aldri har møtt før.»

«Hva!» kom det fra bak esken. «Jeg tok den helt ut. Jeg vil feire Cody Burr-Tylers fødsel, og takke ham for å anerkjenne kulheten min ved å invitere meg til denne eksklusive festen.»

Niles satte ned esken sin og så for første gang på folkemengden som hadde samlet seg i parken.

«Oi,» sa han. «Ser ut som om noen har vist bort invitasjonen sin.»

Han trakk på skuldrene. «Ja ja. Da blir det vel flere gaver til Cody Burr-Tyler.» Han rettet på båndet sitt, som i dag var brodert med «festhjelp», og plukket opp esken sin igjen. «Jeg skal bare legge fra meg denne, og så er det kaketid!»

Miles så på klokka. 13:26. Det var snart tid for det store øyeblikket. Han fant på en unnskyldning og gikk for å finne et rolig sted for å forberede seg. På veien bort til et tomt hjørne av lekeplassen passerte han to jenter han aldri hadde sett før.

«Vil du ha resten av kaka mi?» sa den ene jenta.

«Nei,» sa den andre, «jeg tok litt i stad, og den var skikkelig fæl.»

«Tror du Cody kommer til å spille gitar i dag?»

«Jeg håper det! Visste du at Cody Burr-Tyler kan knuse en brusboks mot panna?»

«Seriøst?»

«Jepp! Med brus i boksen.»

«Oi.»

Miles elsket det. Denne pøbelstreken hadde begynt å leve sitt eget liv. Og den kom til å bli enda bedre.

Miles gikk bort til en knirkende huske og trakk opp et krøllete papir fra jakkelommen. Det var talen som han hadde skrevet natten før, da han ikke fikk sove.

Alarmen på klokka til Miles begynte å pipe. En ku rautet. Tiden var inne.

Kapittel

14

MILES STILTE SEG VED SIDEN av vogna si. Den var full av gaver. Dette kom til å bli bra. Han tok en gaffel og et glass og klinket dem sammen til han fikk alles oppmerksomhet. Alle snudde seg for å se på ham.

«Hei, det er jo HAN NYE i klassen til Ms. Shandy,» sa Stuart. «Han PLINGER på GLASSET sitt. Hvorfor PLINGER han på et GLASS?»

Med alles blikk rettet mot seg gikk Miles opp de fem små trinnene til lysthuset. Han tok talen sin opp av lommen, kremtet, og sa: «Hei! Jeg heter Miles Murphy, og jeg er helt ny her i Slumredal. Jeg vil gjerne benytte anledningen til å ønske Cody Burr-Tyler til lykke med dagen.»

Lenger kom han ikke før en gul stasjonsvogn skrenset inn på parkeringsplassen og tutet. Bildøren fløy opp, og rektor Barkin ramlet ut. Lilla i fjeset og tung i pusten stormet Barkin over gresset og veivet med armene. «Stopp en hal!» ropte han. «Stopp den gutten!»

Det kom en urolig summing fra folkemengden.

«Miles Murphy!» sa Barkin da han kom frem til lysthuset. «Stopp med en gang. Du er ferdig her. Gå og still deg der borte.»

Miles gikk ned de fem små trappetrinnene. Mengden måpte. Holly gliste. Niles rettet nervøst på båndet sitt. Barkin gikk opp på scenen. «Kjære elever,» sa han. Rektor Barkin sto helt stille mens han ventet på at alle skulle slutte å snakke.

Når man planlegger en pøbelstrek, er det viktig å planlegge for alle uforutsette hendelser, og Miles hadde allerede lagt en plan for nettopp dette. I pøbelboka si, under overskriften «MULIGE KATASTROFER,» hadde han skrevet «Lynnedslag,» «Ekornangrep» og «Tatt på fersken av en voksen». Straks rektor Barkin hadde sett invitasjonen, visste Miles at det var en ørliten mulighet for at planen hans sto i fare. Og nettopp derfor hadde han en handlingsplan for dette øyeblikket: Han skulle snike seg unna med gavene. Miles tok tak i håndtaket på gavevogna.

«Kjære elever,» sa rektor Barkin. Han tok opp et papirark fra lommen. Hva kunne det være? En atferdsrapport? Et utvisningsskjema? En arrestordre for Miles Murphy?

Nei. Det var et ark dekorert med gitarer og fotballer og lyn. Det var invitasjonen rektor Barkin hadde tatt på tirsdag. Barkin holdt den i været.

«Kjære elever,» sa Barkin, «da Cody Burr-Tyler personlig inviterte meg til bursdagsfeiringen sin, ble jeg målløs. Selv om jeg sikkert ikke burde vært overrasket. Cody har alltid vært en veloppdragen ung mann som viser stor respekt for de voksne. For selv om jeg ikke engang er rektoren hans – så vidt jeg forstår, går Cody på St. Halvor, der han er en stjerne både på fotballbanen og i klasserommet, for ikke å nevne i bandet sitt. Og selv om jeg ikke er en stor fan av moderne musikk, skjønner til og med jeg at Cody Burr-Tyler får det til å rykke i rockefoten …»

Da Barkin begynte å spille luftgitar, gikk det opp et lys for Miles: Barkin var ikke ute etter ham. Pøbelstreken var fremdeles i gang. Miles avblåste retretten. Han hadde bare kommet seg en meter eller to av gårde. For første gang på et halvt minutt pustet han ut. Han så på rektoren sin.

«Som jeg skulle til å si, kan jeg bare anta at Cody inviterte meg fordi jeg er en samfunnsstøtte her i Slumredal. Og det er derfor jeg har kommet. For å hedre Cody og passe på at han får en bursdagstale fra en ekte samfunnsstøtte, og ikke fra en eller annen guttunge med atferdsproblemer som akkurat har flyttet hit, og som ganske sikkert har parkert bilen min på toppen av en trapp.»

Et eller annet hveste høylytt.

«Unnskyld!» sa Stuart. «Det er GAVEN min!»

«Og som jeg skulle si: Vi er her for å feire bursdagen til Cody Burr-Tyler. En helt spesiell bursdag. Det er» – Barkin så ned på invitasjonen igjen – «trettenårsdagen hans. Jøss. Det er en skikkelig merkedag. Og derfor vil jeg gratulere så mye på vegne av hele familien Barkin. Min sønn, Josh, kan dessverre ikke komme i dag fordi det er bursdagen til moren hans. Min kone kunne dessverre heller ikke komme, for det er også hennes bursdag. Mange bursdager i dag! Men jeg kunne jo ikke gå glipp av denne festen, siden den er årets største! Og se på den kaka! Kan noen gi meg et stykke?!»

Niles løp bort til lysthuset med et gigantisk kakestykke.

«Hurra for Cody Burr-Tyler!» sa rektor Barkin og hevet gaffelen.

«Hurra for Cody Burr-Tyler!» sa publikum.

«Gratulerer med dagen!» sa Barkin med munnen full av kake.

«Gratulerer med dagen!» sa publikum.

Rektor Barkin smattet. «Jeg beklager. Denne kaka er litt tørr. Kan noen hente et glass med juice eller noe, så jeg kan holde resten av talen min?»

Folkemengden var lei av å høre på rektor Barkin og begynte å rope: «Cody! Cody! Cody! Cody!»

Barkin, med munnen full av kake, lot seg trekke med av publikums begeistring og stemte i.

«CODY! CODY! CODY! CODY!»

Barkin begynte å klappe og gikk ned fra lysthuset.

«CODY! CODY! CODY! CODY!»

Alle hadde blikket rettet mot den tomme scenen.

Miles rettet på skjorta si. Pøbelstreken var i gang igjen. Dette var øyeblikket. Dette var hans øyeblikk. Det var helt perfekt. Han gikk mot lysthuset.

Folkemengden messet.

Solen skinte.

Et elgitar-riff gjallet gjennom parken.

Folkemengden delte seg, og midt i mengden sto det en høy gutt med fotballhjelm og fotballtrøye. Han løp forbi Miles og tok lysthusets fem trinn i et eneste byks. Gutten hadde en elgitar over skulderen. Nummeret bak på trøya var «1». Navnet var BURR-TYLER.

Kapittel

15

«HALLOOOOOO, SLUMREDAL!» sa gutten. «Hurra for meg!»

Elgitar-riffet gjallet utover igjen.

Miles svaiet litt mens hjernen forsøkte å ta innover seg det som var i ferd med å skje rundt ham. Cody Burr-Tyler, en gutt som ikke eksisterte, en gutt Miles hadde funnet opp, sto foran ham. Og han var kul.

Selv om pøbelboka til Miles inneholdt nødplaner for «Tornado», «Fugleraid» og «Matforgiftning», sto det ingenting der om «En oppfunnet person blir på magisk vis ekte, trekker frem en grønn bøtte fra bak lysthuset, og kaster fotballer ut i folkemengden», som var det som var i ferd med å skje akkurat nå.

Elevene kastet seg febrilsk etter fotballene, som Cody allerede hadde signert. Rektor Barkin, som var nesten en halv meter høyere enn resten av folkemengden, fanget opp de fleste ballene. Han så nærmest ekstatisk ut.

«Hit! Jeg er fri! Jeg er fri!» ropte han.

Cody Burr-Tyler holdt bøtta opp ned for å vise at den var helt tom. Elevene murret, men roet seg ned.

«Hei! Ok! Det var kjempegøy! Men om jeg bare får være alvorlig et øyeblikk» – Cody senket stemmen – «så vil jeg bare takke dere for at dere gjorde bursdagen min til akkurat det jeg ville den skulle være – årets fest. Takk for den flotte talen, rektor Barkin, jeg skulle ønske du var min rektor.»

Barkin klappet. Alene.

«Og til alle dere andre har jeg bare én ting å si: Rock løs, lev livet, og takk for alle gavene.»

Elgitaren begynte å spille igjen. Hvor kom den lyden fra, egentlig? Cody hadde ikke rørt gitaren på ryggen sin en eneste gang.

Cody Burr-Tyler ga alle sammen tommelen opp. De hylte. Han hoppet over rekkverket og landet på gresset. De hylte igjen.

«Peace out, folkens!»

Cody Burr-Tyler gikk bort til Miles og tok tak i gavevogna. «Takk for at du holdt denne klar for meg, små’n,» sa han.

Miles så på mens Cody Burr-Tyler slentret av gårde med gavene. Han stappet dem inn i bagasjerommet på en limousin som tydeligvis hadde kommet i løpet av talen. «Fest videre uten meg, folkens,» sa han. «Jeg må stikke, det er enda en fest hjemme hos meg!»

Så satte Cody Burr-Tyler seg i baksetet på limousinen, fremdeles med fotballhjelmen på hodet. Bilen kjørte av gårde.

Kapittel

16

HVA VAR DET EGENTLIG som hadde skjedd?

Miles satt på nederste trinn på trappa til lysthuset.

Seriøst: Hva var det egentlig som hadde skjedd?

Miles satt og tenkte. De andre barna lekte, musikken spilte, og Miles bare satt der. Stuart drev fremdeles og jaget etter et eller annet. Miles satt. Biler parkerte, foreldre vinket på ungene sine, og ungene satte seg i bilene. Bilene kjørte sin vei og etterlot seg kun støvskyer. Miles satt. Etternølerne tok de siste matrestene – pølser og brownies, men ikke kake. Det var fremdeles masse kake igjen. Miles satt. Holly og Niles kom bort og snakket med ham. Miles svarte dem. Men da de gikk, kunne han ikke huske hva de hadde sagt. Alt var bare støy. Alle andre dro sin vei, men Miles satt der fremdeles. Et sted i det fjerne rautet en ku. Miles satt. Solen gikk ned, lyktene ble tent, vannsprederne skrudde seg på, og Miles bare satt.

Omtrent en time etter solnedgang bestemte Miles seg for at det fikk være nok sitting. Han reiste seg.

Det kjentes som om han hadde kommet til en ny verden. Nå som en oppfunnet gutt hadde blitt levende, kunne hva som helst skje. Kanskje lysthuset kom til å skyte av gårde ut i verdensrommet, og Miles kunne kolonisere Hestehodetåken. Kanskje lynet kom til å slå ned i den eika der borte, og den kom til å sprekke i to så en masse gullmynter kom til å renne ut. Kanskje en vulkan kom til å reise seg fra åkeren, og lavaen kom til å sluke hele Slumredal, men utbruddet kom likevel til å føre Miles trygt hjem til den gamle leiligheten i den rosa bygningen nær sjøen, med kart på veggene og i taket, hjem til der han bodde før, der han var pøbelen over alle pøbler, og alle visste det. Miles ventet en liten stund på at noe skulle skje.

Ingenting skjedde.

Alt som var igjen etter bursdagen til Cody Burr-Tyler, var en plen full av søppel og et fat med kake. Miles trakk frem en søppelsekk. Han smakte så vidt på glasuren og kastet resten av kaka i søpla. Han plukket opp papirtallerkener og sjokoladepapir, brusflasker og brusbokser, pizzaskorper og chips. Han hadde ikke vogna si engang.

Han hadde hatt den vogna siden han var seks år! Så til tross for alt som ble sagt, begynte Miles å tro at Cody Burr-Tyler ikke var så kul likevel. Om man tok vekk fotballhjelmen og elgitaren, sto man bare igjen med en ussel vogntyv.

Med søppelsekken slengt over skulderen tok Miles en siste kikk rundt i parken. Under piknikbordet lå det noe han hadde oversett.

Det var en gave.

Miles slapp søppelsekken og løp bort til bordet. Han gikk ned på alle fire. Bukseknærne hans ble fuktige av det våte gresset. Han krabbet under bordet og plukket opp gaven. Han så seg rundt etter Cody Burr-Tyler, som når som helst kunne dukke opp i limousinen sin og hente denne siste gaven. Men nei – Miles var helt alene. Der, under bordet, holdt han gaven i fanget. Den var på størrelse med en skoeske, og sølvpapiret glitret i måneskinnet. Miles bet av tråden og røsket av papiret. Det var en skoeske! Han tok av lokket. Silkepapir! Han rev vekk papiret og kikket inni.

Der, i en eske, like livløs som en ekte død høne, lå det en gummihøne. Det var tydeligvis noen som prøvde å være morsom. Han røsket tak i høna, gikk bort til søppelsekken sin og kastet den nedi. Høna landet på ryggen oppå noen kyllingvinger.

Det sto en beskjed på magen til høna.

Miles trakk frem høna fra søppelsekken igjen. Beskjeden var skrevet med store blokkbokstaver.

Hvem ville vel gi denne til Cody Burr-Tyler?

Miles kastet fra seg høna og løp tilbake til bordet. Han gravde gjennom papiret til han fant en liten gavelapp i gull. Med sirlig løkkeskrift sto det:

Kapittel

17

SØNDAG. SOLNEDGANG.

Miles holdt høna i et fast grep med venstre hånd. Han byttet over til høyre hånd. Begge håndflatene var svette. Høna også.

Bak ham hørte han en gren som knakk.

Miles snudde seg kjapt.

Det var Niles. Bortsett fra at Niles ikke så ut som Niles. Det var vanskelig å si akkurat hva som var annerledes. Han hadde ikke på seg båndet sitt, men det var mer enn det. Det var mer enn det ukjemmede håret hans, mer enn det harde uttrykket i øynene, mer enn den beige jakka og den marineblå høyhalsede genseren. Eller kanskje det var litt på grunn av den høyhalsede genseren. Det var det at Niles så kul ut i høyhalset genser, og Miles hadde aldri sett noen som var kul i høyhalset genser. Og Miles hadde aldri sett Niles være kul i det hele tatt. Men han var det i kveld. Han så høyere ut. Han så ut … som om han hadde stålkontroll.

«Hvorfor tok du med deg høna?» spurte Niles.

Miles så ned på høna, og tilbake på Niles igjen.

«Eh … jeg trodde vi kom til å trenge den.»

«Til hva da?»

«Eh, som at kanskje møtet hadde noe med høna å gjøre,» sa Miles.

«Høna var bare en måte å gi deg beskjeden på. En pøbel kommuniserer ofte med andre pøbler via beskjeder skrevet på gummihøner.»

«Å,» sa Miles. «OK. Så … vil du ha den tilbake? Eller skal jeg bare beholde den, eller legge den et sted, eller –»

«Glem den høna!» sa Niles.

I det fjerne rautet en ku.

Miles hadde begynt å miste taket på situasjonen. «Du ødela pøbelstreken min!»

«Jeg reddet pøbelstreken din.»

«Reddet den? Reddet den?» Miles prøvde å le, men han var tørr i munnen og klarte bare å hoste. «Er du gal? Du stjal alle gavene mine. Eller Cody Burr-Tyler stjal gavene mine. Eller hvem det nå var. Hvem var det?»

«En gutt fra Fjelldal som jeg ga en hundrelapp for å late som han var Cody Burr-Tyler.»

«Og han har gavene mine.»

«Niks. Jeg har gavene dine, Miles.»

«Og det kaller du å redde pøbelstreken min?»

«Det var ikke en ordentlig pøbelstrek engang.»

«Hæ?»

«Si meg, Miles, hvordan hadde du tenkt at ‘pøbelstreken’ din skulle ende?»

«Jeg skulle gå opp på scenen, fortelle alle at jeg hadde lurt dem, og få en masse gaver.»

«Så du skulle bare gå din vei med alle gavene? Rett etter at du hadde fortalt hele skolen at du hadde lurt dem?»

Miles tenkte seg om et øyeblikk.

«Ja.»

«Og hvordan skulle det fungere, egentlig?»

«Jeg trodde vel at de kom til å være så målløse fordi jeg hadde lurt dem, at de bare kom til å stå og se på at jeg gikk min vei.»

Niles stirret på Miles.

«Greit, jeg tar poenget,» sa Miles. «Men det ville uansett vært gjennombruddet mitt. Jeg ville ha lurt hele skolen i én smekk. Alle ville visst hvem Miles Murphy var.»

«Ja, Miles Murphy – en løgner og en tyv.»

«Vel når du sier det sånn …»

«Om du lurer alle sammen, hvem kan da sette pris på pøbelstreken? Den som lurer alle, lurer ingen.»

«Hæ?» sa Miles.

«Du har glemt pøbelens grunnregel,» sa Niles. «Geita må fortjene det.»

«Geita?»

Niles himlet med øynene. «Gjør hjemmeleksene dine, Miles! En geit er det pøbler kaller ofrene sine. Og for å være en geit må man fortjene det. Alle liker å se at en geit blir lurt. Det er derfor rektor Barkin er en fantastisk geit. Han fortjener det alltid. Dessuten blir han lilla.»

«Så det var du som satte bilen til Barkin på trappa!»

Niles stirret på Miles igjen.

«Hvem tror du at du er som skal belære meg om pøbelstreker?» spurte Miles. «Jeg var den beste pøbelen på den forrige skolen min. Jeg var en legende!»

«Du var en gjøk.»

«Hæ?»

Niles sukket. «En gjøk. En gjøk er en som alltid skryter av pøbelstrekene sine. En ekte pøbel gjør ikke pøbelstreker for berømmelsens skyld. En pøbel gjør pøbelstreker for pøbelstrekens skyld.»

Miles strammet grepet om halsen på gummihøna.

«Hør nå,» sa Niles. «Når folk vet at du er en pøbel, ser de på deg hele tiden. De andre elevene lurer på hva du kommer til å gjøre. Rektor følger etter deg i gangene. Det er døden for en ekte pøbel. De beste pøbelstrekene krever masse arbeid. De krever forberedelser. For å klare å gjøre virkelig fantastiske pøbelstreker må man være usynlig. De beste pøbelstrekene forblir et mysterium.»

Niles hadde et poeng. Om Miles skulle være helt ærlig, hadde Operasjon: Sandeshorts fungert mye bedre om ikke klasseforstanderen hans hadde tatt ham nesten med det samme. Og det med geitene ga mening, det også. Innen Miles skulle flytte fra den gamle skolen sin, hadde Carl og Ben, de nærmeste vennene og faste ofrene hans, nesten sluttet å snakke med ham. Men. Men! «Men det er så gøy å ta æren for pøbelstrekene sine,» sa Miles.

Niles smilte. «Jeg er enig. Det er derfor jeg sendte deg høna. Det er derfor du er her i dag. Jeg har et forslag.»

Miles ventet.

«Jeg foreslår,» sa Niles, «at vi slår oss sammen. Vi blir partnere. Medsammensvorne. En hemmelig klubb grunnlagt på gjensidig beundring og oppriktig kjærlighet til pøbelstreker. Jeg har til og med funnet et navn til oss. Vi kan kalle oss Mesterpøblene.»

Kapittel

18

«ELLERS TAKK,» SA MILES.

«Hva?» sa Niles. For første gang den kvelden virket han usikker.

«Jeg vil ikke bli med i den teite klubben din.»

«Men det ville være bra for deg, Miles! Jeg kan lære deg hvordan du unngår mistanke og –»

«Du? Du kunne lære meg? Du tror du kan lære meg noe?» Miles kjente seg varm i ansiktet. «Jeg trenger ikke deg til å lære meg noe som helst. Jeg er en pøbellegende.»

«Å, det var ikke meningen å fornærme deg,» sa Niles. «Jeg er helt enig: Du har et enormt potensial.»

«’Potensial’? ‘POTENSIAL’?» Miles hadde begynt å rope, men han visste det ikke selv. «Jeg har gjort pøbelstreker du aldri kunne drømme om. Har du hørt om Oppdrag: Kald havregrøt noen gang? Det store brilleslaget? Du som er en sånn pøbelekspert – har du kommet over en liten pøbelstrek kalt Billeberget i de leksene dine?»

«Jeg har ikke hørt om noen av de pøbelstrekene,» sa Niles.

«Da er det kanskje du som kunne lært noe av meg. For jeg oppfant dem!»

«Greit, greit,» sa Niles, og holdt hendene foran seg. «Miles, jeg mente ikke å antyde at –»

«Tror du at jeg trenger deg?»

«Jeg tror vi kunne hjulpet hverandre.»

«Ha! Ha!» sa Miles. (Han sa faktisk det: «Ha! Ha!»)

Niles bare stirret, så Miles fortsatte.

«Vel, jeg kan si det igjen: Ellers takk. Ellers takk nå og for alltid. Jeg vil ikke spille andrefiolin på ditt lille pøbellag. Faktisk så …» Miles trakk pusten. «Så erklærer jeg en pøbelkrig.»

«Miles, jeg vil ikke –»

«Du er redd! Du er redd! Pøbeleksperten er redd!»

«La oss ikke –»

«Jeg tar det ikke tilbake. Det er krig. Pøbelkrig.»

«Miles, jeg synes virkelig at du burde tenke nøye over hva du sier.»

«Nei, Niles, kanskje du skal tenke. Gå hjem og begynn å tenke, begynn å planlegge, skikkelig nøye. Du kommer til å trenge hver hjernecelle du har. For du kan tenke og tenke og tenke, men jeg kommer alltid til å være rett bak deg, ett skritt foran deg.»

«Greit. Om det er det du vil. Jeg er lei for at –»

«Ja da. Jeg er også lei meg, Niles. Jeg er lei for at det lille møtet ditt ikke gikk som planlagt. Du tenkte sikkert at jeg skulle komme hit i kveld og melde meg frivillig som skyteskive. Men Niles Sparks: Du vet ikke hva jeg er god for. Du vet ikke hva som skjer her oppe.» Miles dunket seg i pannen med hønenebbet.

«Og derfor kommer du aldri til å vinne denne pøbelkrigen.»

«Som du vil,» sa Niles. «Pøbelkrigen er i gang.»

Miles Murphy ble stående mens Niles gikk sin vei. Han sto og stirret mens Niles ble en Niles-formet silhuett blant alle de ku-formede silhuettene mot den lilla himmelen. Han var så konsentrert at han ikke la merke til at Josh Barkin kom bak ham, før Josh allerede hadde tatt tak rundt halsen hans.

«Jeg visste du kom til å være her, fjompen,» sa Josh.

«Hvordan?» var alt Miles fikk sagt gjennom luftrøret.

«Den lille fjompen Niles Sparks sa det. Han sladret på deg! Han ringte meg i går kveld og sa han kunne si meg hvor du kom til å være dersom jeg lovte å ikke banke ham opp for å juge om matbrettet.»

Miles hadde sukket om han kunne.

«Selv kompisen din er ikke venner med deg!» sa Josh. Så slo han Miles i magen.

Miles slapp høna.

Kapittel

19

«FØRSTE DAG I PØBELKRIGEN,» tenkte Miles kaldt og rolig for seg selv mens han gjemte seg bak en plante utenfor lærerværelset. «Eller andre dag i pøbelkrigen, dersom man regner med de greiene med Josh Barkin i går, noe jeg ikke gjør.»

Miles så på klokka si. Ni minutter. Han hadde ni minutter på seg til å sette første del av planen ut i livet. Det var friminutt mellom andre og tredje time, en mulighet til å ta seg en liten matbit eller gå ut en liten tur. Pausen varte i femten minutter fra det ringte ut til det ringte inn. Seks av de minuttene hadde allerede gått opp i røyk mens han ventet på at gangen utenfor lærerværelset skulle tømme seg. Nå var det bare Miles igjen, der han sto og speidet bak en svær bregne. Han hadde sett åtte lærere gå inn i rommet siden han hadde stilt seg på post. Det betydde at han måtte få åtte lærere til å forlate rommet med det samme.

Miles åpnet ryggsekken og tok frem pøbelmappa si. Mappa var helt alminnelig. Det sto «SKJEMAER» på den. Det var det kjedeligste ordet Miles kunne komme på. Han åpnet mappa og tok frem det som kom til å tømme lærerværelset:

Miles så seg for til høyre og venstre. Kysten var klar. Han huket seg sammen, rullet vekk fra planten, spurtet over teppet og snek den lysegrønne lappen under dørsprekken. Han banket på, pilte tilbake og gjemte seg bak bregnen og ventet.

Sekundviseren på klokka til Miles tikket atten ganger før han hørte at døren åpnet seg. Ut kom Mrs. Thoren, tett fulgt av Ms. Lewis, Mr. Gebott, Ms. Machle, Mrs. Trieber, Mr. Stevenson og Mr. Maxwell – alle på vei til et kantinebord som bugnet av cupcakes (bakt med ekstra eggeplommer så de skulle bli ekstra saftige, en liten justering Miles hadde gjort etter problemene med den tørre kaka på festen til Cody Burr-Tyler).

«Jeg elsker cupcakes,» sa Mr. Maxwell til Ms. Machle.

«Jeg håper det er sjokolade,» sa Mrs. Trieber til Mr. Stevenson.

«Jeg skjønner ikke hvorfor de ikke bare satte dem på lærerværelset,» sa Ms. Lewis ut i lufta.

Det ble sju lærere til sammen. Miles trengte åtte. Døren lukket seg. Han ventet et helt minutt til. Og så enda tretti sekunder. Hvem manglet? Miles forsøkte å huske hvem som hadde gått inn i rommet. Det hadde skjedd så fort. Det var skolebarn overalt, og Barkin hadde ropt i det fjerne. Slamring med skapdører. Svingende ryggsekker. Et glimt av sølvfargede joggebukser. Ja! Det var gymlæreren, Mr. O.!

Miles skjønte det ikke. Hvorfor hadde ikke gymlæreren gått? Han så ut som en mann som elsket cup-cakes. Faktisk hadde Miles sett ham spise cupcakes hver eneste dag de tre første ukene.

Men bare de tre første ukene.

Miles sank sammen mot veggen idet han husket en samtale han hadde overhørt mellom gymlærer O. og gymlærer B. i gymtimen i forrige uke: Gymlærer O. hadde begynt med lavkarbo.

Og cupcakes var definitivt høykarbo.

Miles måtte tenke fort, ellers gikk hele pøbelstreken i vasken. Hvordan kunne han få gymlæreren ut av lærerværelset?

Det gikk nesten på autopilot: Miles trakk frem pøbelmappa si, tok frem et blankt, lysegrønt ark, og begynte å skrive.

Han så raskt over arket og satte prikken over i-en: en blekkflekk i høyre hjørne som så nøyaktig ut som toner fra kopimaskinen.

Perfekt. Rull. Spurt. Snik. Bank.

Miles kom seg tilbake bak planten igjen på under seks sekunder. Det tok bare tre sekunder til før gymlærer O. var ute av døren. Sølvjoggebuksene svusjet bortover gangen og forsvant rundt hjørnet.

Tre minutter igjen. Nå eller aldri. For siste gang forlot Miles skjulestedet sitt og fortet seg over gangen. Han tok i håndtaket, stoppet opp et øyeblikk, og gikk inn på lærerværelset.

Han var inne. Lærerværelset. Forbudt for alle elever. Det aller helligste. Det luktet kaffe.

Alt var beige, unntatt en mørkebrun sofa med en stor hvit flenge i den midterste puta. Det sto kaffekopper overalt, sammen med eldgamle blader og halvløste kryssord. Midt på bordet sto det en halvfull tallerken med smultringer. Og der, på bakerste vegg, var det en hylle med omtrent førti små hulrom merket med etternavn. Lærernes posthyller.

For hvert skritt Miles tok over gulvet, kjente han den sitrende spenningen av å gjøre noe forbudt. Han følte seg som en spion i fiendens høyborg. Han pustet ikke engang, der han sto foran posthylla og leste på teipbiter med håndskrevne navn. Alvarez, Andresen, Barkin.

Miles hadde øvd seg på neste skritt kvelden før: Uten å se stakk han hånda ned i pøbelmappa, tok ut en lang hvit konvolutt, og sto på tærne. Han tok en siste kikk på mesterverket sitt:

Miles humret, kysset konvolutten og slapp den ned i boksen til Barkin.

Han tok med seg en smultring på vei ut gjennom døren. Han var allerede langt bortover gangen med smultringen trygt i magen før det ringte inn.

Kapittel

20

«KOM IGJEN, GUTTER, KOM IGJEN! Kom igjen, still dere opp nå!» ropte Mr. O. mens han blåste ivrig i fløyta. «Ikke bare stå der i en klynge! Dere må stille dere på rekke og slutte med den klynginga!»

Ingen stilte seg på rekke. Josh Barkin hoppet opp og hang i basketballkurven mens noen av de andre guttene så på. Tre gutter satt og leste på tribunen. Et sted utenfor gymsalen rautet en ku.

«Kom igjen! På rekke! På rekke!» Mr. O. begynte å bli desperat. «Vet dere ikke at det er takk-en-lærer-dagen? Skjønt takk meg her og der – det var ikke noe bacon engang. Og jeg fikk høre at det skulle være bacon.»

«Cupcakene var ikke så gode, de heller, Tom,» sa gymlærer B. «De var ganske tørre.»

Borte ved pokalskapet himlet Miles med øynene.

«Det så da ut som du likte dem godt nok, Mike,» sa Mr. O. «Hvor mange tok du – tre?»

«Det er ingen som nekter deg å spise cupcakes, Tom,» sa Mr. B.

«Jeg går på lavkarbo!» sa Mr. O.

Så begynte han å blåse i fløyta igjen.

«På rekke!»

De små klyngene forandret seg langsomt til en eneste stor klynge.

«Kaller dere det en rekke? Det kaller jeg en klynge!» sa Mr. O.

«Eller en klump,» sa Mr. B.

Etter mye skubbing og knuffing og litt dytting fra Josh Barkin tynnet klumpen seg ut til en linje.

«Det kaller jeg rekka si!» sa Mr. O.

«Fin rekke,» sa Mr. B.

Mr. O. blåste i fløyta uten noen åpenbar grunn. «Greit, gutter! I dag starter vi på noe nytt – innebandy. Og hva er den viktigste regelen i innebandy? Det er: Ikke. Ha. Kølla. Over. Knehøyde.»

«Hold køllene nede,» sa Mr. B. Han hadde fløyta i munnen, og den plystret svakt mens han snakket.

«Svinger du kølla for høyt, kan du komme til å slå noen i ansiktet.»

Josh så på Miles og gliste.

«Så,» sa Mr. O., «køllene ligger der borte, ballene ligger der borte og kjeglene der borte. Finn en kølle, velg en partner, finn en ball og øv på pasninger. Så skal jeg fortelle hva dere gjør med kjeglene senere. Kom igjen!» Mr. O. blåste i fløyta, og rekka løste seg umiddelbart opp til en klump igjen.

«Disse ungene hører aldri etter,» sa Mr. O. til Mr. B. «Jeg blir helt gæren av det. Se som hånda mi skjelver.»

«Kanskje du skulle tatt deg en kjeks eller noe, Tom.»

«Jeg kan ikke spise kjeks, Mike! Kjeks er nei-mat!»

«Ikke skrik sånn, Tom.»

Lærerne endte i en heftig krangel, bare avbrutt av sporadiske høylytte pip fra fløytene.

Miles sto og så på at Niles pliktoppfyllende plukket opp en ball fra nettet. Se på ham, tenkte Miles. Han syntes nesten synd på ham. Stakkars Niles. Han hadde ingen anelse om hva som ventet ham. Og det som ventet ham, var den nervepirrende avslutningen på en mesterlig pøbelstrek.

Hele dagen hadde Miles ventet på at Barkin skulle dukke opp, lilla i fjeset, og dra Niles ut fra timen. Det hadde ikke skjedd i naturfagtimen, historietimen eller studietimen. Det hadde ikke skjedd i kunst- og håndverkstimen heller. Og dermed måtte det skje nå, i gymtimen, dagens siste time. Og det var så perfekt! I gymtimen, slik at Niles kom til å måtte gå til rektors kontor i shorts. Så pinlig! Og så ville han bli sendt hjem. Kanskje til og med utvist! Og uansett kom Niles til å være geita. For dette sto det på lappen Miles hadde lagt i hylla til rektor Barkin tidligere den dagen:

Miles visste ikke hvordan signaturen til Niles så ut, så kronen på verket var de uleselige kråketærne nederst på arket. Og der sto Niles. Miles syntes nesten synd på gutten, der han sto i en barneshorts som var minst to størrelser for stor, og kom bort til ham med en bandykølle under armen.

«Skal vi jobbe sammen?» spurte Niles.

Miles trakk på skuldrene. «Jeg har ingen kølle.»

«Det var ikke det jeg mente. Har du tenkt noe mer på om vi skal være pøbelpartnere?» Niles så seg rundt for å sjekke at ingen kunne høre dem. «Mesterpøblene?»

«Å, det,» sa Miles. «Hva er problemet? Angrer du på at du startet denne pøbelkrigen?»

«Det var du som startet pøbelkrigen.»

«Uansett. Vet du hva, Niles? Det høres ut som du er redd. Det høres ut som om du tenker det er bedre å ha meg i nærheten istedenfor ute i det fri, der jeg kan finne på mesterlige, praktfulle pøbelstreker.»

Miles så på døren til gymsalen. Dette ville vært det perfekte øyeblikk for Barkin til å komme inn.

Men Barkin kom ikke inn.

I stedet stakk Niles hånda ned i lommen på shortsen sin og trakk frem en konvolutt.

Nei, ikke en konvolutt.

Konvolutten.

For første gang i hele gymtimen begynte Miles å svette.

«Hvor fikk du tak i den?»

Niles trakk likegyldig på skuldrene. «Jeg sorterer og leverer posten til rektor Barkin – det er en av pliktene mine som skolehjelp. Og som du sikkert kan tenke deg, var jeg ganske overrasket over å finne et brev fra meg selv i postboksen hans. Så jeg åpnet det forsiktig med damp fra vannkokeren og fant tilståelsen din.»

«Utrolig,» glapp det ut av Miles.

«Det er det jeg har prøvd å si, Miles! Om du ikke er en gjøk og holder en lav profil, vil ingen mistenke deg. Og om ingen mistenker deg, kan du få tilgang til skolens innerste indre. Jeg har jobbet meg opp til en posisjon der jeg kan utføre spektakulære pøbelstreker.» Han stoppet opp og la til: «Og stoppe middelmådige nestenstreker.»

«Hva mener du med ‘nestenstreker’?»

«Dette var ikke en pøbelstrek.»

«Selvfølgelig var det det!»

«Nei. Dette var bare å sladre på meg for en pøbelstrek jeg allerede har begått. Det er ikke en strek. Det er bare teit. Og et brudd på pøbeleden.»

«Jeg har aldri hørt om noen pøbeled.»

«Selvfølgelig har du ikke det,» sa Niles. «Men om du blir med i Mesterpøblene –»

«Niks! Ikke tale om. Jeg kommer ikke til å bli med i den teite klubben din bare for å lære en eller annen jukseed som du sikkert har funnet opp selv. Jeg er den fødte pøbel. Det renner pøbelblod i mine pøbelårer!»

Niles sukket. «Så krigen er fortsatt i gang?»

«Krigen er fortsatt i gang.»

«OK.» Niles holdt frem konvolutten. «Se litt nærmere.»

«Hva!»

Miles snappet etter konvolutten, men Niles trakk den raskt tilbake.

«Jeg fikset litt på innsiden også. Se.»

«Dette kommer sikkert godt med i pøbelkrigen,» sa Niles. «En tilståelse med din håndskrift.»

«Det er ikke min håndskrift!» sa Miles. Faktisk hadde Miles passet nøye på å skjule håndskriften sin – han hadde lukket øynene mens han skrev brevet.

«Det ser mer ut som din enn min.»

«Hvordan vet du det?» spurte Miles.

«Trivselsskjemaet som du fylte ut for noen uker siden,» sa Niles. Han trakk frem et annet papirark.

Da Miles så bevismaterialet foran seg, måtte han innrømme at håndskriften i tilståelsen så mest ut som en rotete utgave av hans egen.

«Dessuten bruker ikke jeg en blå Bic Velocity 1,6-millimeter kulepenn,» sa Niles. «Men det gjør du. Du kan kanskje til og med huske at jeg lånte pennen din i naturfagtimen. Jeg brukte den til å endre N-ene til M-er.»

Miles måtte innrømme at gutten hadde en egen evne til å planlegge.

Niles la tilståelsen tilbake, slikket på konvolutten og lukket den. «Jeg tror jeg skal beholde denne,» sa han. «Bare sånn i tilfelle jeg blir nødt til å legge den i postboksen til Barkin igjen.»

Miles sendte ham et hånlig smil. «Blir ikke det å sladre?» spurte han. «Er ikke det et brudd på pøbeleden?»

Niles smilte. «Det ville bare vært å sladre dersom du hadde funnet ut hvordan du kunne få Barkins bil opp på toppen av trappa,» sa han. «Men det var ikke du som fant på det utrolige mesterverket av en pøbelstrek.» Han lente seg nærmere. «Det var meg.»

Niles snudde seg og gikk sin vei. Mr. O. og Mr. B. sto fremdeles og blåste i fløytene sine da det ringte ut.

Kapittel

21

MS. SHANDY STO FORAN klassen i langt skjørt og røde joggesko. «Hvem vil være førstemann til å fremføre?» spurte hun.

Niles Sparks skjøt hånda i været og holdt albuen i nesten perfekt nitti graders vinkel – akkurat slik Miles hadde forutsett.

Ms. Shandy ventet litt for å se om noen andre ville melde seg.

Ingen meldte seg – akkurat slik Miles hadde forutsett.

«Greit, Niles, du får komme frem.»

Niles skred frem i rommet med en svart skoeske under armen.

Alt gikk etter planen.

Det var én ting Miles Murphy motvillig måtte innrømme etter fiaskoen med det forfalskede brevet: Hvis han skulle vinne over Niles, ble han nødt til å planlegge bedre.

Håndskrift, pennetyper, postsorteringsansvaret til skolehjelpen – Miles hadde ikke tenkt på noe av det. Han måtte innrømme at ja, han kunne lære noe av Niles Sparks. (Han ble småkvalm bare av tanken.) Og derfor hadde han nå tatt i bruk en ny taktikk. Han skulle være mer oppmerksom, mer tålmodig, men først og fremst: bedre forberedt.

Et par uker etter at Niles hadde konfrontert ham i gymtimen, hadde Miles begynt å jobbe med sin neste pøbelstrek.

Planen begynte å ta form i historietimen. Ms. Shandy hadde gitt dem beskjed om å lage en kort muntlig fremføring om oldtidens kulturer. Niles hadde sett raskt over vurderingskriteriene før han rakte hånda i været.

«Kan vi bruke visuelle hjelpemidler for å forbedre kvaliteten på presentasjonen vår, Ms. Shandy?»

«Jo da, Niles, men det vil ikke påvirke karakteren.»

«Men vi kan bruke et visuelt hjelpemiddel dersom vi tror det kan øke både vår egen og klassens forståelse av temaet?»

«Ja. Det går fint.»

«Kult,» hvisket Niles høylytt.

«La meg gjette,» sa Holly. «Et diorama!»

Niles sa ingenting, men han hadde allerede begynt å tegne opp en firkant bak på arket med vurderingskriteriene.

***

I spisefri fortalte Holly Miles alt sammen.

«Han bygger modeller for alt mulig. I fjor lagde han sikkert ni stykker. I engelsktimen skulle vi ha bokanmeldelser, og han bygget et diorama fra Fluenes herre. Det var en jungel med ordentlig mose og et villsvinhode med små røde øyne som lyste. I matten hadde vi om tredimensjonale figurer, og han tok med seg et rettvinklet prisme som samtidig var et diorama av Rene Descartes’ private bibliotek. I naturfag skulle vi lage vulkanmodeller, og han lagde et diorama av en skyveforkastning og et ekstra diorama som viste hvordan han hadde laget det andre dioramaet.»

«Han må være glad i dioramaer,» sa Miles.

«Du tuller?» sa Holly.

«Du Holly,» sa Miles. Dette hadde plaget ham en stund. «Har du noen gang sett noen som ser kul ut i høyhalset genser?»

«Klart. Steve McQueen. Richard Roundtree.»

«Hvem er det?»

«Gamle filmstjerner.» Holly sukket. «Du, kan jeg få resten av vingummien din?»

Miles elsket vingummi, men Holly hadde gjort seg fortjent til det i dag. I hvert fall halvparten. Dette var nyttig informasjon.

«Hei, Holly. Hei, fjompen.» Josh Barkin hadde sneket seg bort til dem.

«Hei, Josh,» sa Holly.

Josh trakk frem en stol og satte seg på den. «Holly, vi bør snakke sammen.» Han smilte på samme måte som han pleide å smile til lærerne. «Nå som vinterferien nærmer seg, er det klart at vi alle tenker på vår politiske fremtid. Jeg håper du ikke har tenkt å stille til valg som tillitsvalgt etter ferien?»

«Det har jeg.»

«Jeg beundrer optimismen din, Holly, jeg gjør det. Men siden du har tapt to år på rad, tenkte jeg at jeg kunne tilby deg et samarbeid. Hva synes du om å bli visetillitsvalgt?»

«Det er ikke noe som heter visetillitsvalgt, Josh.»

«Jeg kan snakke med pappa om å opprette stillingen.»

«Jeg kommer til å stille til valg, Josh.»

«Det var leit å høre.» Josh rynket pannen. «Og selv om jeg naturligvis aldri kunne banket opp en jente, kommer jeg til å banke opp den fjompekameraten din dersom du stiller.»

Holly trakk på skuldrene. «Slå deg løs.»

Miles så på Holly som for å si: Dette er bare taktikk, ikke sant?

Holly så ikke på Miles i det hele tatt.

Josh reiste seg, passet på at ingen så på ham, og sparket stolen over ende. «Dere er fjomper, begge to.»

«Takk skal du ha,» sa Miles etter at Josh hadde gått.

«Han er ute etter deg allerede,» sa Holly. «Nå er du i det minste en politisk helt.»

Hun hadde et poeng der.

«Velkommen til motstandsbevegelsen,» sa Holly. «Ta deg litt vingummi.»

Miles hadde lyst til å minne henne på at vingummien faktisk var hans i utgangspunktet, men han trodde hun allerede visste det.

De skulle fremføre oppgavene om to uker. Aldri før hadde pøbelboka til Miles vært så full av diagrammer, disposisjoner og spørsmål.

På fredag hadde han planen klar.

Del én: observasjoner. Mens han skiftet til gymmen, hadde Miles kastet et stjålent blikk på skostørrelsen til Niles. Blanke, svarte dressko, størrelse 37. Skriv det ned.

Del to: forberedelser. Del to begynte straks moren hans hadde hentet ham på skolen.

«Jeg trenger nye sko til skolen,» sa Miles.

«Du har jo akkurat fått nye sko,» sa Judy Murphy.

«Ikke sånne sko. Fine sko.»

«Det der er fine sko.»

«Fine sko.»

«Det der er fine sko.»

«Fine, fine sko.»

«Det der er fine, fine sko.»

Dette virket ikke. Ny taktikk.

«Mamma, det er bare det at … nei, bare glem det.»

«Hva?»

«Nei, jeg vil ikke snakke om det.»

«Miles, bare si det.»

«Det er bare det at de andre gjør narr av disse skoene.»

«Mobbere? Mobber de deg?»

«Nei, det er ikke sånn.»

«Er det mobbing på skolen din? For jeg har nettopp sett en dokumentar om mobbing og –»

«Nei, nei. Det er bare –»

«For du trenger ikke å forandre den du er, på grunn av en mobber. Se på meg, Miles. Du trenger ikke å forandre deg. Eller skoene dine. Men om du vil at jeg skal snakke med rektor Barkin om å få i gang en nulltoleransesone –»

Dette gikk helt galt.

«Mamma! Det er ingen som mobber meg. Det er ikke engang det som er hovedgrunnen til at jeg ville ha nye sko.»

Kom igjen nå, Miles.

«Hovedgrunnen til at jeg ville ha nye sko, er … at jeg tror jeg må slutte å kle meg som en slask. Det er akkurat som du sa da vi handlet før skolestart: Det kan jo ikke skade om jeg begynner å kle meg mer som en ung mann innimellom.»

Før klokka hadde blitt 16:22, var Miles den stolte eier av et par svarte dressko, nøyaktig som dem Niles hadde. Han hatet dem. Men han var ganske begeistret for esken.

Del tre: La byggingen begynne. Hver morgen, straks moren hans kjørte ut fra parkeringsplassen, trakk Miles skjorta opp av buksa og skiftet til joggesko. Etter skoletid rettet han på klærne sine og tok på seg dresskoene igjen. Og hver kveld jobbet han med dioramaet sitt.

Men først: Miles brukte størrelse 39 i sko. Litt korrekturlakk og en god tusj ordnet raskt opp i det.

Resten av dioramaet tok mye lengre tid. Miles klippet, tegnet, limte og modellerte hele uka. Helgen også. Sent søndag kveld gjorde han seg ferdig. Han var for trøtt til å beundre håndverket sitt. Godt over midnatt slengte han sammen en side om egyptiske faraoer og la seg til å sove.

Mandag morgen gikk Niles inn i Ms. Shandys klasserom med en svart skoeske under armen. Utvendig var den helt lik den i sekken til Miles. Niles satte seg ned og la esken forsiktig på plass under stolen sin.

Inni seg var Miles nervøs, svett og skjelven. På utsiden var Miles kjedelig og normal som en skoeske.

Det ringte inn, slik det alltid gjorde.

Ms. Shandy tok oppropet, slik hun alltid gjorde.

Niles reiste seg og hengte oppropslisten på en krok utenfor klasseromsdøren, slik han alltid gjorde.

Miles slapp pennen sin på gulvet, bøyde seg, byttet om på de to eskene og hentet den blå Bic Velocity 1,6 millimeter-kulepennen sin i en rask, sammenhengende bevegelse.

Niles gikk tilbake til pulten sin. Han hadde ikke merket noen ting.

Miles stirret ned på oppgaven sin og smilte mens han så for seg kaoset som ville bryte ut.

For Niles hadde laget et diorama av Babylons hengende hager.

Og Miles hadde byttet det ut med et diorama av rektor Barkin i boblebadet.

Ms. Shandy sto foran klassen i langt skjørt og røde joggesko. «Hvem vil være førstemann til å fremføre?» spurte hun.

Niles Sparks skjøt hånda i været og holdt albuen i nesten perfekt nitti graders vinkel – akkurat slik Miles hadde forutsett.

Ms. Shandy ventet litt for å se om noen andre ville melde seg.

Ingen meldte seg – akkurat slik Miles hadde forutsett.

«Greit, Niles, du får komme frem.»

Niles skred frem i rommet med en svart skoeske under armen.

Han satte skoesken på kateteret. Lokket var fremdeles på. Niles gjorde seg klar til å avduke mesterverket.

«Jeg skal nå vise dere et av de vakreste syn i verden,» sa Niles.

Miles skjulte gliset sitt bak en mappe.

«Et storslagent syn, som frem til i dag har vært skjult av tidens tåke.»

Det var nesten for godt til å være sant.

«Gjør dere klare. For vi skal reise til et magisk sted som vil forbløffe dere alle.»

Niles la hånda på lokket til skoesken.

«Her!»

Med en feiende bevegelse fjernet Niles Sparks lokket på skoesken og viste frem en detaljert modell av Babylons hengende hager.

«Til og med jeg må innrømme at det der er et ganske bra diorama,» sa Holly.

«Antikkens lærde gir kong Nebukadnesar II æren for dette underverket,» fortsatte Niles, «selv om visse historikere nå tror Babylons hengende hager slett ikke befant seg i Babylon, men tilhørte den assyriske kongen Sankerib.»

Umulig.

Dette var umulig.

Miles hadde byttet om på eskene. Hadde han ikke det? Han hadde det. Ikke sant? Jo. Men kanskje han burde sjekke en gang til? Han burde nok sjekke en gang til. For om Niles fremdeles hadde Babylon-dioramaet, hva var det som lå i ryggsekken hans?

Miles dukket ned under pulten sin, åpnet skoesken og slapp ut to tusen sirisser i klasserommet.

Kapittel

22

«SIRISSER?» SA REKTOR BARKIN. Han lente seg så langt over pulten sin at det lilla hodet hans duppet ubehagelig nær det Miles anså som sin privatsone. «SIRISSER?»

«Ja,» sa Ms. Shandy, som hadde satt seg i en stor stol ved siden av den store stolen Miles satt i. «Sirisser.»

«Ms. Shandy, nå snakket jeg faktisk til Miles.» Rektor Barkin duppet. «SIRISSER?»

«Ja,» sa Miles. «Sirisser.»

«Miles Murphy – er dette et forsøk på» – nesen til Barkin rynket seg, og tunga hvilte mot fortennene hans – «å være morsom?»

«Nei, rektor.»

En sky av sirisser som veltet frem fra en skoeske. Jenter som hylte. Gutter som hylte. Josh Barkin som dukket under pulten sin som om det var jordskjelv. Stuart som sto på stolen sin med et løvblad i hånda og ropte: «Det går bra, alle sammen! Jeg har en PLAN!» Sirisser som hoppet opp i ansikter, inn i hårfrisyrer. Sirisser som spratt veggimellom. Stuart som veivet med løvbladet (hvor hadde han funnet et blad?) og ropte: «Det er MATEN deres!» Følelsen av sirisser mot huden. Lyden – en kollektiv sang som lød mer som et evigvarende hyl, lik en bil som spant gjennom et kryss. Det var fantastisk morsomt, men nei, dessverre, det var ikke Miles som hadde gjort det.

«Så hvorfor, Miles Murphy, slapp du da løs en sirissverm i Ms. Shandys klasserom?»

«Det var et uhell,» sa Miles.

«Et uhell.»

Rektor Barkin gliste fornøyd, lik en rektor som hadde trengt en bråkmaker opp i et hjørne. «Og hvorfor, Miles Murphy, hadde du tusenvis av sirisser i ryggsekken?»

Miles svelget nervøst, lik en bråkmaker som var trengt opp i et hjørne. Straks sirissene hadde veltet frem fra ryggsekken hans, hadde han visst at han ble nødt til å svare på det spørsmålet. Men han hadde ikke funnet noe svar. Hva kunne han gjøre – si sannheten? Selvfølgelig ikke! Rektor Barkin ville aldri tro at hans egen skolehjelp kunne gjort noe slikt. Niles hadde rett: Han var utenfor mistanke. Dessuten – å si sannheten ville være å sladre, og Miles var ingen sladrehank. Dessuten ville sannheten også innebære å tilstå at han hadde laget et diorama av rektor Barkin i boblebadet, noe som virket uklokt. Miles satt i fella, og han visste det. Hva kunne han si? Hvorfor skulle han ha tusenvis av sirisser i sekken?

«Det var et visuelt hjelpemiddel,» sa Miles. «Til presentasjonen min.»

Fargen i Barkins ansikt endret seg et øyeblikk.

«Et hva?»

«Ms. Shandy sa at selv om det ikke kom til å påvirke karakteren vår, kunne vi bruke visuelle hjelpemidler dersom vi trodde det kunne øke både vår egen og klassens forståelse av temaet.»

«Stemmer dette, Ms. Shandy?»

Ms. Shandy så rart på Miles. «Jeg sa det, ja.»

«Vel, da så …» Ansiktet hans myknet litt og fikk en mild nektarinfarge, før det plutselig ble auberginelilla igjen. «Men vent nå litt! Miles Murphy, dette er jo helt latterlig! Et visuelt hjelpemiddel er et diorama eller noe sånt! Hvordan skal en sverm med sirisser øke klassens forståelse av temaet?»

«Jo, for fremføringen min handlet om faraoene i Egypt. Og sirissene skulle representere den åttende landeplage: gresshopper. Sånn som i Bibelen, vet du? For som du sikkert er klar over, tror vitenskapsmenn og historikere at historien om Egypts landeplager kan ha kommet fra ekte naturkatastrofer –»

«Selvfølgelig vet jeg det!» sa rektor Barkin. «Det stemmer, ikke sant, Ms. Shandy?»

«Jo,» sa Ms. Shandy, som fremdeles stirret på Miles.

«Vel,» sa Miles, «jeg ville bare vise hvordan en sverm med gresshopper ville se ut. Men sirissene skulle ikke komme seg ut.» Miles prøvde å se så ærlig og oppriktig ut som mulig og trakk på skuldrene. «Jeg gjorde visst en bedre jobb med å informere klassen om svermer enn jeg helt hadde planlagt.» En uskyldig humring gikk langsomt over i sørgmodig oppriktighet. «Jeg har i hvert fall lært en hel masse.»

Rektor Barkin pustet ut gjennom nesen. Han satt sammensunket i stolen sin. «Jeg vet ikke helt. Noe lukter muffens.»

«Sannsynligvis sirissene,» sa Miles hjelpsomt. «De luktet litt som svette.»

«Ikke bokstavelig!» sa Barkin. «Noe lukter metaforisk muffens. Og Barkin-familien har utmerkede metaforiske neser. Det er noe som ikke stemmer her, Miles. Noe er galt. Dette, Miles Murphy, er offisielt et gult kort.»

«Hva! Hvorfor det?» spurte Miles.

«For dette, og for å ha parkert bilen min på toppen av trappa, noe jeg fremdeles ikke skjønner hvordan du gjorde.»

«Det var ikke jeg som gjorde det.»

«Akkurat som du sier at du ikke mente å slippe ut sirissene! Og i denne metaforen vil det å si at du ikke var ansvarlig for en pøbelstrek, gi deg gult kort. Neste gang du nekter for en pøbelstrek, vil du få rødt kort, som betyr at du ‘må på benken’. Som i denne metaforen vil bety at du faktisk er ansvarlig for både den pøbelstreken og alle de andre pøbelstrekene. Så ved rødt kort blir de foregående pøbelstrekene sanne og forvandles dermed fra bestridte pøbelstreker til –»

«Rektor Barkin,» sa Ms. Shandy, «om det var alt, tror jeg at Miles burde komme seg tilbake til klasserommet for å samle sammen sirissene.»

«Å ja, selvfølgelig,» sa Barkin. «Ms. Shandy, kan du bli igjen et øyeblikk, det er noe jeg vil diskutere med deg.»

Miles reiste seg. Var det virkelig alt? Kom han virkelig til å slippe unna uten straff?

«Hvorfor somler du sånn?» ropte Barkin. «Gå!»

Kapittel

23

NILES SPARKS STO OG VENTET på ham utenfor Barkins kontor.

«Du er glatt som en ål,» sa Niles. «Det der med ‘visuelle hjelpemidler’ var genialt.»

«Hvordan hørte du det?»

Niles tok frem et glass han hadde gjemt bak ryggen. «Gammeldags avlyttingsutstyr,» sa han.

«Mener du at det der faktisk virker?» spurte Miles.

«Prøv selv.»

Miles holdt glasset opp mot døren og trykket øret sitt mot bunnen.

«Ja, men timen ble jo ikke avlyst,» sa Ms. Shandy. «Jeg lot bare elevene holde presentasjonene sine ute på plenen istedenfor i et klasserom fullt av sirisser.»

«Ja, ja, jeg forstår det,» sa Barkin. «Men du må vite at vi Barkiner er spesielt følsomme for å gi inntrykk av avbrutt undervisning. Og alt i alt vil jeg si at jeg har hatt et svært åpent sinn i denne saken. Jeg mener … hvis faren min hadde sett elevene dine samlet under eiketreet midt på dagen!»

Miles ga glasset tilbake. «Lurt,» sa han og forsøkte å skjule hvor lurt han egentlig syntes det var.

De to guttene gikk bortover gangen.

«Denne gangen fant du faktisk på en skikkelig bra pøbelstrek,» sa Niles.

«Oi, takk,» sa Miles.

«Jeg mener det.»

«Hvordan visste du hva jeg skulle gjøre?»

Niles stoppet.

«Hvordan visste du at jeg skulle bytte om på skoeskene?» spurte Miles.

«Jeg så at du tok av deg de dresskoene på parkeringsplassen før skoletid i hele forrige uke,» sa Niles. «Det var ganske lett å tenke seg hvorfor du skaffet deg et par sko som var nøyaktig som mine, om du ikke ville bruke dem. Skjønt du burde virkelig prøve dressko litt til. Når de er gått inn, former de seg faktisk etter foten din og –»

«Men hvordan –»

«Du tok sirissene da du byttet skoeskene. Så byttet jeg ditt diorama med mitt eget mens du ikke fulgte med. Hva drev du med da du bare så rett ned i pulten? La meg gjette: Du så for deg at jeg sto der oppe med Barkin-dioramaet?»

Miles sa ingenting.

«Er det én ting jeg har lært,» sa Niles, «så er det at man ikke kan feire en pøbelstrek før den er over.»

Miles var ikke sikker på om han var mest sint på seg selv eller på Niles. Sannsynligvis Niles.

«Å, flott. Ekspertråd fra selveste herr Ekspert.» Det var en ganske dårlig replikk, men han var veldig sint.

«Miles, dette er som en magiker som avslører hemmeligheten bak knepene sine. Jeg forteller deg dette bare fordi jeg respekterer din evne til improvisasjon. Det er derfor Mesterpøblene er sånn en flott –»

«Å, kom igjen. Vet du hva, Niles, det er lett å sitte der og ødelegge for andre. Men det er noe helt annet å faktisk skape noe.»

«Hva?»

«På meg virker denne pøbelkrigen ganske ensidig. Jeg finner på nye pøbelstreker, og du stopper dem. Hva så? Hvorfor skulle jeg jobbe sammen med deg? Fordi du klarte å parkere en bil på toppen av en trapp en gang? Flott. Ååååå. Jøss. Du har bare forsvart deg de siste seks ukene. Om du er sånn en genial pøbel, så bevis det.»

«OK,» sa Niles og gikk sin vei.

Miles gikk for å samle sammen sirissene.

Kapittel

24

MILES MURPHY SOV NESTEN IKKE. Han spiste nesten ikke. I det siste hadde folk begynt å si at han var grå i fjeset.

«Du er litt grå i fjeset,» sa Holly da hun så Miles i gangen. «Har du det bra?»

Miles Murphy hadde det ikke bra. I to måneder hadde han ventet på et angrep som aldri kom. Han hadde ikke klart å nyte vinterferien fordi han var redd for at Niles skulle slå til på kjøpesenteret, eller hjemme, eller når han gjemte seg for Josh Barkin bak en postkasse. Nå som skolen var i gang igjen, var det ikke trygt noe sted. Ferien hadde vært over i tre uker, og Niles hadde fremdeles ikke lurt ham – sannsynligvis på grunn av Miles’ utrettelige årvåkenhet. Det var en seier på et vis, men det føltes ikke sånn.

Holly gikk fryktløst bortover gangen. Hun rundet hjørnet, vinket til de andre elevene, smilte til lærerne, og trommet på skapene mens hun gikk forbi. Hun var energisk. Karismatisk.

Miles, derimot, holdt seg et skritt eller to bak Holly. Han var nødt til det. Miles Murphy var på beredskapsgrad Alfa. Eller Delta. Den beredskapsgraden som var den alvorligste, mest årvåkne beredskapsgraden. (Det var Alfa, som Ms. Shandy faktisk hadde fortalt dem i samfunnsfagstimen forrige tirsdag. Men Miles hadde ikke fulgt så godt med i timen i det siste, ettersom en altoppslukende, ensrettet årvåkenhet var et av kjennetegnene på beredskapsgrad Alfa.)

Holly pekte på en plakat på veggen.

Resten av veggen var dekket av en valgplakat: et enormt svart-hvitt-bilde av Josh Barkin og faren hans. Plakaten var pyntet med girlandere i kreppapir. Over hodet til Josh sto slagordet hans.

«Skal vedde på at han stjal girlanderne fra kunst- og håndverkssalen,» sa Holly. «Og så fikk han den beste plasseringen, rett ved siden av drikkefontenen. Jeg måtte henge opp mine ved lærerdoen.»

Hun pekte mot en annen plakat lenger borte i gangen.

Hun trakk på skuldrene. «Men ja ja, noen må jo stå på barrikadene.»

De fortsatte bortover gangen.

«God morgen, Alice,» sa Holly til Alice.

«Hei, Scotty,» sa Holly til en gutt som sannsynligvis het Scotty.

De rundet hjørnet, og der sto han.

«Hei, Niles.»

«Hei, Holly! Hei, Miles!»

Miles burde ha sett bort. Men Niles møtte blikket hans og smilte. Magen til Miles, som allerede var fintfølende etter flere uker med vingummirikt kosthold, boblet og brummet. Niles presterte et mer eller mindre normalt smil – hyggelig og uskyldig, typisk for Niles i skolehjelpmodus. Men det var noe annet også, noe i øynene hans. Selvtillit. Ugagn. Fare. I ukevis hadde det smilet fremkalt frykt, sinne og kvalme hos Miles. Midt i en time kunne Niles plutselig snu seg mot ham for å smile. Etter skoletid, mens Miles gikk over parkeringsplassen, kunne Niles plutselig vinke og smile. Om natten dukket det smilende ansiktet til Niles opp i drømmene hans (bortsett fra at i drømme var håret til Niles erstattet med stritt, blondt ragg, og han hadde små, røde øyne som gnistret, og dessuten utspilte drømmen seg i melkeproduktavdelingen på supermarkedet – det var skikkelig snålt). Niles smilte overalt.

Niles visste at Miles hatet det smilet, og Miles visste at Niles visste, og Niles visste at Miles visste at Niles visste – og alt det de visste, var på en eller annen måte pakket inn i smilet. Smilet var et forvarsel. Et jærtegn. Smilet betydde at pøbelstreken snart ville komme. Av og til, sent på kvelden, lurte Miles på om smilet var pøbelstreken. Men om morgenen, når solskinnet kom inn gjennom vinduet hans, visste Miles at han aldri ville få slippe unna så lett.

Kapittel

25

HOLLY OG MILES STANSET foran det nye skapet til Miles, nummer 336. Stuart var i ferd med å slå inn koden på skapet under, som var det gamle skapet til Miles, nummer 337.

«Men,» sa Holly, «når fikk du et av de øverste skapene?»

«Vi BYTTET,» sa Stuart.

«Men hvorfor ville noen bytte –»

Bak ryggen på Stuart gestikulerte Miles febrilsk for å få Holly til å være stille.

«Jeg VET det!» sa Stuart. «HVORFOR vil noen ha et av de ØVERSTE SKAPENE?»

Holly hevet det ene øyebrynet. Alle ville ha de øverste skapene. Miles ville ha et av de øverste skapene. Og som månedens eneste lyspunkt hadde han endelig lurt Stuart til å gi fra seg sitt. Det var en standard Tom Sawyer-manøver: En tirsdag før spisefri hadde Miles satt seg på kne foran skapet sitt og tatt frem en mynt fra lommen.

«Næmmen, se på det,» sa Miles. «En mynt.»

«HÆ?» sa Stuart. «FANT du nettopp en MYNT?»

«Ja. Oi, har du sett. Det er til og med en minnemynt.»

Miles holdt opp mynten og viste Stuart bildet på baksiden.

«OI! Er ikke de verdt ENDA MER enn VANLIGE mynter?»

«Jo,» sa Miles. «Ganske mye mer, tror jeg.»

Stuart bare så på mynten og måpte.

«Jeg finner sånt på gulvet hele tiden,» sa Miles. «Folk mister ting stadig vekk. Det er en av grunnene til at jeg er så glad for at jeg har det nederste skapet.»

«Hva mener du med EN av grunnene?»

«Vel, man slipper å løfte bøkene sine opp i skapet. Sånt fører til skader, vet du. Litt sånn verkende prikking i underarmen?»

«Underarmen min er kjempevond!» sa Stuart. «Er det FARLIG?»

«Kanskje. Kanskje det er senebetennelse. Eller musesyke.»

«Å NEI!»

«Du har sikkert ikke musesyke.» Miles la mynten i lommen. «Men man vet jo aldri.»

Stuart så litt bekymret ut. På tide å sette inn støtet.

«Dessuten holder et gulvskap matpakka di god og kald. Varmen stiger jo, vet du.»

«Skulle ønske JEG hadde et av de nederste skapene.»

«Stopp en hal nå, Stuart. Jeg kommer ikke til å bytte med deg.»

«VÆR så SNILL å bytte med meg!»

«Ikke tale om, det er ikke et rettferdig bytte. Jeg elsker skapet mitt.»

«VÆR SÅ SNILL!»

«Kanskje …» begynte Miles. «Nei.»

«HVA DA?»

«Jeg skulle til å si at kanskje om jeg fikk vingummien din i en uke, men …»

«Hva med en hel MÅNED?»

Og sånn fikk Miles et av de øverste skapene. Han så frem til å fortelle Holly hele historien så snart Stuart gikk sin vei. Men Stuart hadde problemer med kodelåsen.

«Eh, Miles,» sa Stuart. «Hva var det siste nummeret igjen?»

«Tretten.»

«Å JA!» Stuart vred tallskiven mot venstre. Metalldøren åpnet seg.

«Jeg husker IKKE noe av DETTE!» sa Stuart.

Det kom et lite «boing» fra skapet og et dempet «ooff» fra Stuart idet en bløtkake spratt ut av skapet hans og traff ham rett i ansiktet.

Dette er det Stuart så i skapet sitt:

«HVA i HVA i HVA?!» Stuart fjernet kakerestene fra fjeset og begynte å tørke bort kremen. «Det var helt SINNSSYKT!»

Miles bøyde seg ned og kikket inn i skapet til Stuart. Katapulten var imponerende. Genial, til og med. Hele pøbelstreken kombinerte en klassisk stil – den gode gamle bløtkaka i fjeset – med en innovativ ny kakekasteløsning. Bare Niles Sparks kunne ha funnet opp innretningen i skap 337. Men det var ett problem: Niles Sparks hadde brukt galt skap.

«Ha-ha!» sa Miles. (Han sa faktisk det: «Ha-ha!») «Han visste ikke at vi hadde byttet!»

Niles hadde ikke visst om skapbyttet. Han hadde vært for opptatt med å planlegge og bygge og smile, og hadde gått glipp av en avgjørende detalj. Et lite pøbeltips til Niles Sparks: Ikke gå glipp av avgjørende detaljer! Etter en lang rekke forpurrede pøbelstreker var det nå Miles som var forpurreren! Han hadde forpurret planene til Niles akkurat som Niles hadde forpurret hans egne! Jo da, teknisk sett hadde han dratt nytte av en tilfeldighet, så Miles hadde ikke aktivt kullkastet planene hans. Men forpurring var forpurring!

Stuart plukket opp et kirsebær som satt fast over venstre øyebryn, og puttet det i munnen. «NAM! Det er nesten som kirsebærbrus!»

Miles følte et stikk av medlidenhet med Stuart, et uskyldig offer i pøbelkrigen. Men det virket i det minste som om han likte kirsebæret sitt.

Alt oppstusset tiltrakk seg et publikum, og folkemengden tiltrakk seg rektor Barkin.

«Gi plass for meg, gi plass for meg!» sa Barkin. Han pløyde seg gjennom folkemassen og fikk oversikt over situasjonen.

Stuart: Nedkaket.

Miles: I området.

Barkin: PÅ SAKEN.

«Stuart,» sa Barkin, «du har krem over hele deg.»

«Jeg VET!» sa Stuart. «Det er en KAKEKASTEMASKIN i SKAPET mitt!»

«Er det det?» spurte Barkin og ble svakt lilla. Han gransket innsiden av skapet.

«Du store min, Barry,» mumlet han for seg selv. «En katapult.»

Han trakk frem et par latekshansker fra rektortasken sin. «La oss lete etter ledetråder.»

Miles visste allerede hva Barkin kom til å finne: ingenting. Niles hadde kanskje gjort én feil, men han kom ikke til å gjøre to.

«Ingenting,» sa Barkin etter grundig romstering. «Men etterforskningen fortsetter!»

Miles lot som om Barkin ikke stirret rett på ham.

Barkin fortsatte å stirre rett på ham.

Det ringte inn.

Rektor Barkin rykket til og ropte: «Kom dere til timen! Den lyden betyr at dere er sent ute! Dere må ikke tro at jeg ville nøle med å la sekstito elever sitte igjen samtidig. Jeg ville bare blitt glad for muligheten til å sette den verdensrekorden!»

Mens klyngen oppløste seg, kunne Miles se at Niles så bort på ham. Niles virket hjelpeløs. Skuffet. Forpurret.

Og for første gang på tre uker var det Miles som smilte. Han gliste til Niles og gikk til skapet sitt, det øverste skapet, for å hente matteboka. Kanskje han skulle spise pizza til lunsj i dag. Ja, det hørtes bra ut.

Han åpnet skapdøren sin.

«SE på alle de KIRSEBÆRENE!» sa Stuart. «Det er som om SKAPET DITT er en kirsebærbrusfabrikk!»

Miles håpet at Barkin ikke stirret på ham fremdeles.

Han gjorde det.

«Det var ikke meg,» sa Miles.

«Rødt kort,» sa rektor Barkin.

Kapittel

26

REKTOR BARKIN VAR HELT AVSLAPPET. Han lente seg tilbake i stolen. Fjeset hans var ikke lilla, ikke engang mørkerødt – det var bare ansiktsfarget. Miles tok det som et svært dårlig tegn.

«Jeg tror kanskje jeg har blitt utsatt for et komplott,» sa Miles.

«Et komplott,» sa Barkin. «Og hvem, Miles Murphy, skulle vært med på dette komplottet?»

Han kunne ikke sladre. «Mange.»

«’Mange’. Miles Murphy, jeg tviler ikke på at det er mange mennesker som misliker deg. Men det er fordi du er en pøbel. Og nå har du nettopp gjort en ny pøbelstrek.»

«Det var ikke meg!» sa Miles.

«Hvordan forklarer du da bevisene?»

«Et sammentreff!»

«Ja, selvfølgelig! Et sammentreff! Skapet ditt er fullt av pisket krem og kirsebær samme dag som Stuart får en kirsebærkake i fjeset. Litt av et sammentreff! Og Stuarts skap var jo, naturligvis, ditt skap frem til forrige tirsdag, noe som betyr at du kunne skapkoden. Så det er faktisk to sammentreff! Med alle disse sammentreffene, Miles Murphy, vil jeg foreslå at du skynder deg å kjøpe en lottokupong, bortsett fra én ting: I dag er din ulykkesdag.»

Miles sank sammen.

«En annen grunn til at jeg ikke ville foreslå at du kjøper en lottokupong,» fortsatte Barkin, «er at det er ulovlig for barn å kjøpe lottokuponger. Dermed ville jeg aldri foreslå noe sånt. Ikke at loven noen gang har stoppet Miles Murphy! Det er også ulovlig for barn å kjøre! Og enda mer ulovlig å kjøre min bil! Og sannsynligvis også ulovlig å parkere den bilen på toppen av skoletrappa, noe jeg fremdeles ikke skjønner hvordan du fikk til!»

«Det var ikke meg,» sa Miles.

Barkin humret. «I alle mine år som rektor har jeg aldri sett en bil blokkere inngangen til denne skolen. Jeg har aldri opplevd at en sverm med sirisser tar over et klasserom fullt av dyktige elever, deriblant min egen sønn, Josh, som er en fantastisk elev. Aldri har jeg vært borti et skap med en kakekatapult. Og vet du noe annet jeg aldri har sett før nå i år?»

Barkin strakk ut en overraskende lang pekefinger. «Deg, Miles Murphy. Så si meg: Er det enda et sammentreff?»

«Ja,» sa Miles.

«Ikke avbryt meg, Miles Murphy! Det var et retorisk spørsmål! Vet du ikke engang hva et retorisk spørsmål er?»

Miles visste ikke om han skulle svare eller ikke.

Barkin så forventningsfullt på ham.

«Jo?» sa Miles.

«Og det var et lurespørsmål!» sa Barkin. «Du var fortapt enten du svarte eller ei! En klassisk Barkin-felle!»

Miles krympet seg.

Ute i det fjerne rautet en ku.

«Skjønner du det ikke, Miles Murphy? Du kan ikke vinne! Faktisk har du allerede tapt! Spillet var over i det øyeblikk du bestemte deg for å utfordre en Barkin!»

Rektor Barkin dyttet stolen sin bakover og hoppet ut på det rød-brune teppet sitt.

«Barkin-familien har vært rektorer i Slumredal i fem generasjoner! I dette øyeblikk er det ikke bare jeg som kommer til å lære deg en lekse, Miles Murphy. Det er historiens vingeslag som flakser deg rundt ørene. Om du vil svinge deg i valsen med én Barkin, ender du i en runddans med oss alle!»

Rektor Barkin gestikulerte mot veggen med portretter i billige rammer.

«Det er bare fire,» sa Miles.

«Hva?»

«Det er bare fire malerier. Du sa det var fem generasjoner av rektorer.»

«Vel. Ja. Min farfars portrett ble fjernet.»

I et øyeblikk ble rektor Barkin brakt ut av fatning.

Farfar Jimmy hadde vært en bra mann. Han pleide å få sølvmynter til å «dukke opp» bak lille Barrys øre. Han gjorde dette trikset hver høsttakkefest, den eneste anledningen Barrys far lot farfar Jimmy komme på besøk. «Hva er dette, da, litt skitt bak øret?» sa farfar Jimmy. Og så strakk han armen frem og – ta-da! – hentet frem en sølvmynt mellom fingrene. Og det var ikke det aller beste engang. Etter en timinutters tale om viktigheten av god ørehygiene, der han vektla både renslighetsfilosofi og bruk av riktig rengjøringsteknikk, ga farfar lille Barry mynten, så lenge Barry lovte å sette den inn på sparekontoen sin. «Rentesrente!» sa Jimmy. «Det er virkelig magisk!»

Men farfar Jimmy hadde vært svak. Han hadde stengt skolen under snøstormen i 32, og dermed ødelagt Slumredals ellers ubrutte undervisningsrekke. Rektor Barkin husket første dag faren hans, den tidligere rektor Barkin, den gang bare rektor Barkin, hadde tatt over jobben.

«Kast det,» hadde Bertrand Barkin sagt – det var hans første rektorale befaling. Og dermed hadde vaktmesteren, Burt, fjernet portrettet av James «Jimmy» Barkin fra veggen. Etter skoletid, på vei bort til farens bil, så Barry at maleriet sto lent mot en grønn søppelcontainer. Han vurderte å snike det med seg hjem – å gå imot farens ordre, stappe det ned i bagasjerommet, smugle det opp på rommet sitt om natten og gjemme det i skapet, bak blazerne sine.

Men han hadde ikke gjort det.

Kanskje han burde det.

Nei! Han måtte da ha tatt rett avgjørelse den gangen! Akkurat som Bertrand hadde gjort rett i å ta ned portrettet! Fordi en rektors autoritet må være absolutt! Man kan ikke vise svakhet!

Rektor Barkins øyne fokuserte på nytt. «Gjensitting. Etter skoletid. Og før skoletid. Hver dag frem til du ikke går på denne skolen lenger.»

Miles sank sammen.

Kapittel

27

MILES HADDE ALDRI HØRT om gjensitting før skoletid engang. Teknisk sett var det ikke engang gjensitting. Om man skal sitte igjen, må man faktisk være på skolen først. Så hva kunne man kalle det? Førsitting? Og hva ble han da? En førsatt? En innsatt?

Hva skulle han si til moren sin?

Han gikk inn på toalettet.

Niles Sparks satt på vasken.

Miles var for sliten til å bli overrasket.

«Hvordan visste du at jeg kom til å være her?»

«Om Barkin hadde straffet meg med så mye gjensitting, ville jeg også gått hit,» sa Niles.

Miles gikk bort til vasken ved siden av og skrudde på kaldtvannet. (Det var bare kaldt vann.)

Han så på seg selv i speilet. Han så ikke særlig bra ut. Han burde sove. Og nå ble han nødt til å stå opp tidlig så han kunne komme seg på skolen for å sitte igjen.

«OK, Niles,» sa han. «Jeg overgir meg.»

«Beklager,» sa Niles. «Men det kan jeg ikke godta.»

«Niles, jeg orker ikke dette lenger. Jeg kommer ikke til å ha tid til å finne på pøbelstreker lenger. Du vant. Vær så snill. La oss få slutt på denne pøbelkrigen.»

Niles gliste. «Å, vi kan avslutte pøbelkrigen.»

«Men du sa jo –»

«Jeg godtar ikke at du overgir deg.» Niles holdt frem en hånd. «Våpenhvile!»

«Men –»

«Å, kom igjen,» sa Niles. «Opp med haka. Så jeg leder litt akkurat nå. Du ville ha vunnet før eller senere.»

Miles var ikke helt sikker på at det var sant.

«Det er sant!» sa Niles. «Jeg har sagt det hele tiden: Du er skikkelig talentfull. Du forstår deg på folk. Og så er du god under press. Den baconlappen til gymlærer O.? Genialt. Den unnskyldningen om landeplagene? Jeg hadde aldri klart å finne på noe sånt på stående fot.» Han trakk på skuldrene. «Jeg er best på å planlegge.»

«Ja?»

«Ja! Jeg ville aldri ha en pøbelkrig engang. Pøbler som oss burde ikke trå hverandre på dresskoene.»

Miles skvettet litt kaldt vann i ansiktet.

«Mange såkalte pøbler,» sa Niles, «hadde bare lagt en kinaputt i do og brukt resten av året til å klappe seg selv på skulderen. Men vi har større ambisjoner. Vi er visjonære.»

Miles hadde alltid sett på seg selv som ganske visjonær.

«Vi trenger hverandre, Miles.»

«Vi trenger hverandre? Jeg trodde du bare snakket om hvor mye du kan lære meg.»

«Å, jeg kan det!» sa Niles.

Miles himlet med øynene.

«Hør her, jeg kan lære deg noe, du kan lære meg noe. Sammen er vi sterkere. Vi utfyller hverandre bla bla bla. Flott. Uansett. Det er ikke derfor vi trenger hverandre.»

Vannet i springen sto og rant.

«Så hvorfor?» spurte Miles.

«Jeg trenger en venn,» sa Niles, rett på sak. «Og det gjør du også. Det er bedre å lure folk sammen med en kompis.»

Niles holdt frem hånda.

«Våpenhvile?»

Om Miles tok ham i hånda på det, ville det være offisielt. Da ville de ikke bare være klassekompiser. De kom til å bli venner på ordentlig. Miles så nøye på gutten som satt oppå vasken. Han hadde aldri møtt noen som Niles før: en smisker med skolehjelpbånd og hjernen til et pøbelgeni. En visjonær. En særing. Ville Miles Murphy virkelig være venner med en som Niles Sparks?

«Våpenhvile.»

De tok hverandre i hånda på det.

Niles hoppet ned fra vasken. «Flott. Jeg går og får deg ut av denne knipa.»

«Vent, hvordan da?»

«Jeg er ganske sikker på at det står i kapittel tretten, del to av ordensreglementet at det ikke er lov å straffe deg kun basert på indisier.»

«Hæ?»

«Du vet, sånt som antyder at du har gjort noe kriminelt, men ikke beviser det. Jeg skal si at vi burde gi deg litt slakk og prøve å ta deg på fersk gjerning, så han kan glemme gjensittingen og bare utvise deg. Han klør i fingrene etter å utvise deg.»

Miles skrudde av vannet. «OK … og så må jeg vel bare ligge lavt i terrenget en stund?»

«Ikke tale om,» sa Niles på vei mot døren. «Du og jeg skal planlegge den største pøbelstreken Slumredal noen gang har sett.»

Kapittel

28

DAGEN ETTER LÅ DET EN gummihøne i skapet til Miles.

Halv fire ringte Miles på det store blå huset i Ystegata 47.

Niles åpnet døren, uten bånd.

«Du fant frem.»

Miles holdt opp høna. «Jeg lærte telefonkoden i barnehagen.»

«Du trengte ikke å ta med deg høna.»

«Å ja. Glemte det.»

«Kom inn.»

Sparks-huset var ryddig og stille. Niles førte Miles gjennom rom etter rom, alle med teppegulv. Beige sofaer, store TV-er, barstoler som svingte rundt. Lyst tre og hvitt skinn. «Dette er TV-stua. Der er det minste badet. Her er kjøkkenet.»

«Er foreldrene dine hjemme?» spurte Miles.

«Ja. Pappa er på kontoret sitt, og mamma er på kontoret sitt.» Niles pekte i to motsatte retninger. «De jobber hjemmefra. Vil du ha noe å drikke? Vi har masse drikke. En brus? Jeg har vanlig brus og lettbrus. Og så har jeg masse økologisk brus, som faktisk er ganske godt. Men så tenkte jeg at du kanskje ikke likte brus, så jeg kjøpte masse forskjellig juice. Eller så kan jeg lage en Arnold Palmer til deg, som er halvparten limonade og halvparten iste, om du får lov til å drikke iste.»

«Jeg kan egentlig bare ta et glass vann,» sa Miles.

«Fra springen eller mineralvann?»

«Fra springen er helt fint.»

Niles var tydelig skuffet.

«Forresten hadde det faktisk vært godt med mineralvann.»

«Flott!»

Miles og Niles satt på kjøkkenbenken og drakk vann med bobler.

«Så,» sa Niles. «Jeg har aldri hatt en venn på besøk hjemme hos meg før. Går dette bra?»

«Ja da,» sa Miles.

«Er dette gøy? Jeg mener, jeg tenkte vi burde henge sammen, men jeg vet ikke om dette er gøy.»

«Det er gøy.»

Niles tok en slurk vann. «Nei, det er det ikke. Kom igjen, så skal jeg vise deg noe kult.»

Rommet til Niles så ut som om det tilhørte et annet hus. I stedet for det hvite teppet var det et mørkt og blankt gulv i kirsebærtre. Over det lå det et mørkerødt teppe med gullmønster. En pult og en seng og en stor lenestol som så veldig gammel ut. To store høyttalere koblet til et komplisert lydanlegg. Den største globusen Miles noensinne hadde sett. Resten var bøker – bøker i høye stabler som sto lent mot veggen og nesten nådde opp til taket. Om det fantes et system i biblioteket til Niles, var ikke Miles i stand til å se det. I en av boksøylene så han et atlas, tre romaner av Louise Fitzhugh, Aksenter og dialekter for scenebruk, en vitsebok, to eksemplarer av Esio Trot og bøker om kaktuser, hettitter og rasehester.

«Dette er fantastisk,» sa Miles.

«Dette er ikke den kule delen.»

Niles åpnet døren ved siden av pulten sin. «Etter deg.»

«Hva har du der inne?» spurte Miles.

«Teknisk sett er det en walk-in-garderobe, men jeg trenger egentlig ikke en walk-in-garderobe.»

«Så hva er det?»

«Bare vent.»

Det kriblet i nakken til Miles. Var dette bare lureri? Vent. Var alt sammen bare lureri? Hva om han gikk inn og fikk en bøtte med glitter i hodet, eller Niles låste døren bak ham og hundre taranteller kom frem fra veggen?

Miles gikk inn i skapet.

Niles lukket døren bak dem, og alt ble mørkt. Han trakk i en snor som tente lyspæra som hang fra taket. De fire veggene og taket var malt med tavlemaling, og Miles var omringet av ord og diagrammer og kart, alle skrevet med Niles’ sirlige håndskrift. Noe var skrevet i kode. Noe var helt vanlig. Et par linjer virket som om de var på fransk? Rett bak hodet til Niles var det en uleselig tabell med tittelen Operasjon: Hufsing ved høyvann. I hjørnet, bak en kasse med svarte sokker: «En pøbelstrek som bare finner sted i offerets sinn.» Miles lente seg forsiktig mot veggen så han ikke kom borti noe. Det var som å tre inn i en tredimensjonal pøbelbok.

«Velkommen til pøbellaben.» Niles snudde to kasser og satte seg på den gule. Miles satte seg på den blå.

«OK,» sa Niles. «Er du klar til å sverge pøbeleden?»

«Vent litt, finnes det faktisk en pøbeled?»

Niles trakk et gulnet papirark ut av en sko på gulvet. «Selvfølgelig. Ingen vet hvem som skrev den, eller når. Men den kommer fra Den internasjonale orden for uorden, en løst sammensatt liga av pøbler som hadde sin storhetstid for hundrevis av år siden. Vennligst hev venstre hånd.»

«Skal det ikke være høyre hånd?»

«Det er for normale eder. Vet du hva ‘høyre’ er på fransk? Droit – det betyr ‘lov’. Men dette er pøbeleden – vi er lovløse. Venstre på latin er sinistra, som i sinister – altså lumsk. Det er oss. Bråkmakerne.»

Miles rakte venstre hånd i været.

«Gjenta etter meg:

Jeg lover å gjøre mitt beste

for å være god til å være slem,

å skape forvirring, men ikke fordervelse,

å sjenere de gretne og more de glade,

å vie mitt sinn til puss, revestreker, filureri og spillopper,

å vise at verden er vakrere når den er snudd på hodet;

for jeg er en pøbel

livet ut.»

«Livet ut,» sa Miles.

«Perfekt,» sa Niles. «Jeg erklærer oss herved for de to eneste medlemmene i Slumredals avdeling av Den internasjonale orden for uorden, heretter kjent som Mesterpøblene.»

«Flott,» sa Miles.

«Hmm,» sa Niles. «Jeg tror vi burde ha et hemmelig håndtrykk eller noe.»

«Ja …»

De satt på kassene og tenkte. «Jeg vet det,» sa Miles. «Hold opp to fingre.»

Niles gjorde det. Miles også. Han førte fingertuppene mot Niles’.

«High five,» sa Miles.

«Men det er jo bare to,» sa Niles.

«Romertall-fem,» sa Miles.

Miles gliste.

Niles lo.

Det var offisielt.

Og så gikk Mesterpøblene i gang med å planlegge sin første pøbelstrek.

Kapittel

29

NILES REISTE SEG. «Hva er den beste merkedagen?»

Miles skjønte at det var et retorisk spørsmål.

Niles fortsatte. «Første april.»

Selvfølgelig. Miles nikket.

«Den første april 1698,» sa Niles, «ble alle invitert til den store vollgraven utenfor Tower of London for å se løvene bli vasket. Den morgenen dukket det opp en stor folkemengde. Dette ville de få med seg. Bortsett fra én ting: Det er ingen løver i Tower of London. Og dessuten vasker man ikke egentlig løver.»

«Ingen løver, bare en flokk med geiter,» sa Miles.

Niles smilte. «Ja! Nettopp! Som sto og ventet rundt en stinkende grøft. Det var verdens første aprilsnarr. Og helt siden den gang har første april vært en dag for spøker og narrestreker og lureri. Det er egentlig bare én ting som er galt med første april.»

«Hva da?» sa Miles.

«Vi får ikke fri fra skolen.»

Niles pusset ut et område på tavleveggen med ermet sitt. «Så. Hva slags spøk er stor nok til at skolen blir stengt?»

***

To timer senere satt Miles i den gamle lenestolen mens Niles gikk rastløst rundt på gulvet. På gulvet var det en tom bolle, noen potetgullrester og flere tomme brusbokser. På veggen i pøbellaben var det en rød firkant full av ideer til nye pøbelstreker.

Men ingen av dem var gode.

I hvert fall ikke gode nok.

«Vel, sist gang de stengte skolen, var det snøstorm, ikke sant?» sa Miles. «Kanskje dette er tåpelig, men er det mulig å kontrollere været?»

Niles tenkte en stund. «Nei,» sa han. «Jeg har hørt at de har maskiner som kan gjøre det i Kina, men jeg tror ikke vi klarer å få tak i en slik.»

«Hva om vi blokkerte alle inngangene, sånn som du gjorde med bilen til Barkin?»

«Hmmmm,» sa Niles.

«Og forresten, hvordan fikk du egentlig bilen hans opp på trappa?»

«La oss konsentrere oss nå,» sa Niles.

«OK, så vi blokkerer dem med monstertrucker.»

«For vanskelig å skaffe,» sa Niles. «Dessuten kan alle bare gå under dem. Vi kunne mure igjen dørene … men det gjør for mye skade.»

«De sirissene var ikke så verst. Jeg mener, tusen sirisser er ikke nok til å få stengt skolen. Men hva med en million sirisser?»

«Det ville koste over ti tusen dollar. Dessuten blir det å gjenta oss selv. Vi må tenke større.»

«Større enn en million?»

«Større enn sirisser!»

«Kuer,» sa Miles.

«Hæ?»

«Kuer.»

«Men –»

«Kuer kan gå opp trapper, men ikke ned igjen.»

Niles stoppet brått. «Hvordan vet du det?»

Miles åpnet glidelåsen på ryggsekken sin og dro ut et krøllete hefte.

Niles kastet et kritt bort til Miles. «La oss sette i gang.»

To uker, seks esker frokostblanding, fire poser chips (én med salt, tre med biff og løk) og en kartong med rød lakris senere hadde de dekket en hel vegg i pøbellaben.

Dette kom til å bli bra.

Kapittel

30

FØRSTE APRIL VAR EN TIRSDAG om femtito dager. Hver ettermiddag dro Miles og Niles til biblioteket, eller forberedte seg i pøbellaben. I spisefri satt de sammen og la planer, og passet nøye på at det ikke virket som om de planla noe. «Det virker som du og Niles begynner å bli ganske gode venner,» sa Holly en dag og hevet det ene øyebrynet. «Jepp,» sa Miles, for det fantes ingen bedre dekkhistorie enn sannheten. Holly hevet det andre øyebrynet også.

Da snøen smeltet, tok de på seg varme jakker og dro med seg verktøy inn i skogen ved sjøen. Sammen valgte de ut det perfekte treet – et gammelt lønnetre med en tykk, broket stamme og kraftige hvite grener som spredte seg ut og endte i tynne kvister. Moren til Miles var så lykkelig over å høre at han bygget trehytte med en venn, at hun ga dem penger til materialene. Foreldrene til Niles, som Miles så vidt hadde sett, betalte resten – Niles hadde solgt inn klubbhuset som ingeniørtrening.

De hamret og saget. Det tok ikke lang tid før de hadde bygget plattformen, og deretter taket.

Selv om det var kaldt, tok de med seg bøker til treet og leste i det grå vinterlyset. Det ble varmt nok til å sove ute. De tok med seg det røde teltet til Niles bort til treet og satte det opp på plattformen. Miles hadde ansvaret for å sette det opp og ta det ned. Niles hadde ansvar for marshmallows. I mars vokste det store grønne blader på treet deres, og klubbhuset fikk vegger og et vindu.

«Det er perfekt,» sa Niles da trehytta var ferdig.

Miles malte Hemmelig hovedkvarter over døren, og de risset inn initialene sine ved vinduet. De gjorde sine siste aprilsnarrforberedelser seks meter over bakken, og så var det bare selve pøbelstreken som sto igjen.

Kapittel

31

OFFISIELT HADDE PØBELSTREKEN begynt 23. mars, da Miles Murphy la et brev i postkassa på hjørnet, men den virkelige jobben begynte ikke før midnatt 1. april. Miles så på mens de røde tallene på vekkerklokka hans gikk fra 23:59 til 00:00. Siste vers av «These Boots Are Made for Walking» kom lavt fra høyttaleren, men Miles var allerede våken.

Han hadde ikke sovnet. For omtrent to timer siden hadde han gitt opp å komme videre i boka han var for distrahert til å lese, og siden det hadde han stirret på klokka, gått igjennom planen og ventet på det lille klikket vekkerklokka hans lagde før musikken skrudde seg på. Miles tok frem ryggsekken sin. Han hadde håpet at han ville være for trøtt til å være engstelig, eller for oppspilt til å være engstelig, men han var engstelig. Og trøtt. Og oppspilt.

«Gledelig første april,» sa han. På tide å komme seg av gårde.

Miles hadde hatt litt lyst til å lage et tau av sengetøyet sitt, men moren hans sov ganske tungt. Det smarteste var å liste seg ned og ut gjennom inngangsdøren. Stjernene glitret over hodet på ham, og den kalde nattelufta rev i lungene hans. Den eneste lyden var en svak summing fra et gatelys som var i ferd med å slukne. Miles Murphy innså at han aldri hadde vært ute så sent helt alene før. Det var befriende. Han trakk opp hetta på genseren sin og la i vei bortover gata.

Miles så lysene fra en bil. Han stivnet. Han bøyde seg og lot som han knyttet skolissene sine. Han var forberedt på at bilen skulle sakke farten og spørre ham hva han drev med, en unge ute midt på natten, og på første april og allting. Men bilen kjørte rett forbi. Etter det stoppet ikke Miles for noen ting.

I Maigata krabbet en vaskebjørn ut av et kumlokk og stirret på ham som om han visste nøyaktig hva Miles pønsket på, og som om han var med på det. De var to alen av samme stykke, Miles og vaskebjørnen! Maskerte banditter, nattens borgere! Miles løftet hånda i hilsen til vaskebjørnen mens han løp forbi.

Vaskebjørnen gikk tilbake til kumlokket sitt.

Snart var det slutt på gatelysene. Det ble helt mørkt, men Miles visste hvor han skulle. Asfalten gikk over i en grusvei som gikk over i en blindvei. Miles hoppet over et gjerde. Gresset var langt her, og duggen nådde ham langt opp på leggen. Da han kom frem til enga, der trærne vokste tettere, var det trygt å bruke lommelykten et lite øyeblikk. Han fikk igjen pusten, fant riktig retning, skrudde av lykten igjen. Han måtte bevege seg langsommere nå, gå med forsiktige skritt over trerøtter og ned skrenter. Nesten fremme.

På møtestedet trykket han inn en knapp på klokka si, og den lyste opp. Elleve minutter for tidlig ute. Han lente seg mot et lønnetre og ventet.

Klokka 1:00 hørte han en jevn knirkelyd. Den ble høyere og stoppet i nærheten. Miles blinket med lommelykten tre ganger. Tre blink til svar. Niles kom bort på sykkelen sin, med den røde vogna til Miles bak seg. På vogna lå det en liten høyball.

«Den kjennes mye tyngre i kveld,» sa Niles. Han hoppet av sykkelen sin. Han hadde på seg svarte olabukser, en svart genser og en høy, svart cowboyhatt.

«Hva er greia med den hatten?» spurte Miles.

«Det føltes passende.»

Den ene delen av Miles hadde lyst til å gjøre narr av hatten. Den andre delen ville også ha en hatt.

«Kom igjen,» sa Miles.

Kapittel

32

NILES GNED SEG I HENDENE. Han blåste på dem. Det var første gang Miles hadde sett Niles være nervøs.

Niles satte hendene for munnen. Stemmen hans var høy og skarp i mørket.

«Hei, kyra! Heeei, kyra! Hepp, hepp!»

Ingenting skjedde.

Det var ikke bra.

«Eh, det går fint,» sa Niles. «Forskjellige bønder bruker forskjellige lokker.»

«OK,» sa Miles.

Niles prøvde igjen. «Hit, kyra! Hiiiiiiiit, kyra!»

Stillhet.

Et fåret skuldertrekk fra Niles.

Miles bet seg i tommelen. Denne delen hadde han ikke hatt ansvaret for. Kanskje han burde hatt det.

«Jeg kan noen flere.» Niles rensket stemmen. «Kom, kyra! Kooooooooom, kyra!»

Et sted i nærheten rautet en ku.

Og så enda en ku.

Og enda en.

Natten fyltes av rauting fra kuer. Rautene var rett ved dem og kom stadig nærmere.

«Kooooooooom, kyra!» sa Niles.

«Mø,» sa kuene.

«Ha-ha!» sa Miles, bortsett fra at han ikke sa det. Han lo faktisk.

En svær, kuformet skygge kom over bakketoppen. Den rautet og klinget.

«Kom, Dagros!» sa Niles. «Det er bjellekua – hun er lederen!»

Nå kom kuene fra alle kanter, oppe ved bergsprekken, ut av trærne. Enga ble fylt opp av Bob Barkins melkekuer. Kanskje de undret seg over hvorfor dagens melking startet så tidlig, men sannsynligvis ikke. De var jo tross alt kuer.

Dagros var nesten fremme nå, og noen av kuene begynte å følge etter henne. Niles klappet i hendene. «OK, kom igjen!» Niles hoppet opp på sykkelen. «Kom, kyra!» ropte han. Han kastet en håndfull med høy i retning av flokken som nærmet seg. Dagros snappet den opp uten å stoppe og fortsatte mot Niles. Niles reiste seg på pedalene og begynte å sykle. Dagros fulgte etter høyet, og kuene fulgte etter Dagros.

Miles hadde en jobb å gjøre.

Kapittel

33

AV ALT DET MILES MURPHY hadde lest om å gjete kuer de siste to månedene, var yndlingssitatet hans et avsnitt fra J.M. Iversons Gledelig gjeting:

«Alle jordens skapninger er enten rovdyr eller bytte. En ku er et byttedyr. Kuer tenker som byttedyr. De reagerer som byttedyr. Vil du flytte en ku, må du bevege deg som et rovdyr.»

Miles betraktet flokken. De ruslet av gårde i en klynge, kalver og kuer om hverandre, og fulgte halvveis etter Niles som syklet gjennom enga. Men noen gikk i feil retning. Andre bare sto der. Et par av dem sto og gresset.

Miles huket seg ned, klar til sprang. «Du er en prærieulv,» tenkte Miles. Han bykset fremover.

Miles beveget seg spent og grasiøst over gresset. Da han nærmet seg flokken, løftet etternølerne på hodet. Ørene deres reiste seg vaktsomt. De rautet. De snudde seg mot Miles og stirret på ham. Og så begynte de å røre på seg.

Miles gikk mot kuene. De vek unna.

Og nå begynte hele klyngen å røre på seg. De diltet etter Niles og sykkelen ned en knaus mens Miles tok seg av baktroppen.

Miles løp i sikksakk, frem og tilbake til ytterkantene av flokken. Fra side til side, side til side – som en prærieulv. Kuene begynte å bli engstelige. De sparket bakover, snøftet, prompet og slengte med halen. Miles kunne føle motstanden i flokken og fortsatte å løpe fra side til side, presset dem fremover. Du er en prærieulv, du er en prærieulv. Idet de kom over toppen på en liten bakke, var det en enslig ku som rev seg løs fra resten av flokken. Miles ville jage etter henne, men bet seg i det og lot henne løpe. Ti sekunder senere stoppet hun, snudde nervøst på hodet og kom tilbake igjen. Det var akkurat som Iverson hadde sagt i første avsnitt av første kapittel – kuer vil holde sammen.

Etter fem hundre meter tynnet flokken seg ut til en lang rekke med to eller tre kuer i bredden. De rautet mye nå. De voksne gikk foran, og kalvene – skvetne og klossete – kom bak dem. Helt bakerst gikk det som måtte være de eldste kuene – gretne, motvillige, klagende. Og så Miles, som sikket, sakket. En prærieulv.

Miles gjorde et raskt overslag. De drev en kvegflokk på hundre dyr. Han var ganske sikker på at han brukte faguttrykkene riktig. Fremover, fremover, inn i natten. Han kunne kjenne fremdriften.

«Port!» ropte Niles fra sykkelen sin. «Port!»

Miles sakket akterut og lot flokken passere. Så dreide han av mot venstre og spurtet forbi kalvene, forbi kuene, forbi Niles og høyballen. Han løp gjennom hvit frostrøyk fra sin egen pust og kastet seg mot porten. Den kalde låsen føltes som et sjokk mot de bare hendene hans, og Miles måtte bruke hele vekten sin for å åpne porten. Den slo opp med et smell, kubjella til Dagros ringte, og sykkelen til Niles knirket. Miles løp bortover langs gjerdet, valgte seg et sted å klatre over, og hoppet ned på bakken. På et øyeblikk var han oppe igjen og løp så fort han kunne.

Niles nærmet seg porten med flokken rett bak seg. Miles måtte komme seg bak dem igjen. Han kom seg på plass akkurat i tide til å se Niles seile gjennom porten mens han kastet høy over skulderen. «Kom, kyra! Kooooommm, kyra!» Dagros gikk gjennom porten. Så to kuer til. Så enda flere. Miles presset dem fremover, tvang kuene til å bevege seg, til å gå videre. Gjennom porten. Gjennom porten. Han var nådeløs, oppmerksom på hver lille bevegelse, kjente hvordan flokken rørte på seg.

Miles pustet inn varmen deres. Den sterke, søte lukta satte seg i nesen og halsen hans.

Snart var alle kuene gjennom porten, og det var Miles også. Han stoppet opp for å ta seg en hvil. Lenger fremme syklet vennen hans i lyset fra månen, og Miles sto og hvilte, og hundre kuer gikk på rekke mellom dem. Det var etter midnatt og ingen – ikke Niles, ikke Miles og ikke kuene – var der de skulle være, og det virket helt riktig. Miles huket seg ned og stakk fingrene ned i den våte jorda. Under bakken var det biller som grøsset, mark som gravde og gress som spirte. Miles kunne føle alt sammen i fingertuppene.

Niles syklet videre, og kuene fulgte etter, vekk fra porten, vekk fra gjerdet, vekk fra Bob Barkins gård.

Niles slo i lufta. Miles ulte mot månen.

Kapittel

34

EN 150 METER LANG REKKE med kuer luntet bortover Klokkergata, en av de roligste gatene i søvnige, lille Slumredal. Niles og Miles hadde valgt ruta med omhu. Klokka var 3:13, og ingen var å se.

Niles plinget med sykkelbjella to ganger. Veikryss.

Så løp Miles igjen, opp på plenene, hoppet over hekkene, kom kanskje borti et spirende blomsterbed eller to. Han kom frem til krysset ved Klokkergata og Ekeveien i god tid før Niles, som kjørte i sikksakk sånn at Miles fikk nok tid til å ta av seg ryggsekken og sette opp pop-up-teltet til Niles. Han kastet det i lufta med en kjapp håndbevegelse, og teltet brettet seg ut med et lite sproink. Det spratt når det landet. Miles satte teltet på den ene siden av veikrysset for å stenge av Ekeveien i den retningen. Det hadde i det minste vært tanken. Teltet så ynkelig lite ut der det sto midt i veien, og Miles håpet bare at det var nok til å hindre kuene fra å skjene ut i feil gate. Det måtte det bare. Miles stilte seg opp på den andre siden av gata. Niles kjørte forbi mens han gliste som en gal.

Og så kom kuene.

De stirret på ham med milde blikk, ville blikk, anklagende blikk. Kuene kom nær nok til at han kunne ta på dem. Så det gjorde han. En av kuene rykket til da Miles strakk ut hånda og strøk den mot flanken hennes. Pelsen var stri og fuktig og varm. Miles løftet hånda opp til nesen. Han luktet som et dyr. Det var første gang Miles hadde tatt på en ku.

De gamle kuene slepte seg forbi, og veikrysset var endelig tomt. Det var på tide å legge sammen teltet. Det skulle egentlig være lett, men Miles hadde aldri helt fått taket på det. Systemet var det samme som den sammenleggbare solskjermen moren hans hadde i bilen, men Miles hadde aldri skjønt seg på den heller. Etter å ha kjempet med teltet i omtrent et minutt hadde Miles fått presset det sammen til en misformet klump som var liten nok til å få ned i ryggsekken. Miles løp bortover veien og tok igjen bølingen akkurat tidsnok til å høre Niles plinge med bjella igjen.

Det var seks veikryss til på ruta deres den natten, og etter det tredje løp Miles bare bortover gata med teltet ferdig oppslått i armene. Han fomlet. Han snublet. Men de kom seg gjennom uten å miste en eneste ku. Og innen klokka 3:56 var de på vei langs Solengveien. Siste etappe.

Fem raske pling fra bjella til Niles. Det kom noen. I fortroppen vinket Niles til en person som sto midt på plenen foran huset sitt. Da Miles kom nærmere, så han at det var en mann. En gammel mann, kledd i bare boksershorts. Mannen sto og måpte mens kuene toget forbi huset hans. «Hvis noen ser oss, og det vil sannsynligvis ikke skje,» hadde Niles sagt hjemme i pøbellaben, «så bare ta det som det kommer. Du er flink til å improvisere.»

Miles forsøkte å svelge nervøst, men halsen hans var altfor tørr. Da han kom bort til mannens postkasse, hadde han fremdeles ikke funnet ut hva han skulle si.

Det viste seg at mannen ikke bare hadde på seg boksershorts – han hadde også et pannebånd på hodet. Det hvite håret hans var ugredd og skinte i månelyset.

De var så nær. Om alt falt i grus nå –

«Hva gjør dere midt i byen med alle disse kuene?» spurte mannen.

«Hva gjør du ute i undertøyet ditt midt på natta?» svarte Miles.

«Godt poeng,» sa mannen.

Og det var det.

Åtte minutter senere førte Niles kuene opp oppkjørselen til Slumredal språk- og realfagsskole. Han hoppet av sykkelen og trakk den opp trappa mens det falt høystrå fra vogna bak ham. Nøkkelringen Niles trakk frem, var så stor at Miles kunne se den helt bakerst i flokken. I mindre enn fem sekunder lyste det gult i inngangspartiet. Niles satte dørene på vidt gap. Han slengte ut litt mer høy på dørstokken. «Kooom, kyra,» sa han, og forsvant inn på skolen mens han trakk vogna etter seg.

Dagros snuste på trappa. Hun snøftet og klaget. Så tok hun trappetrinnene i to klumsete hopp. Hodet hennes var innenfor. Så ryggkammen. Så bakdelen og halen. Og så kom den neste kua.

Miles presset dem fremover, til tross for bølingens mistro, mens han trykket jevnt på bakfra. Kuene mislikte Miles mer enn de mislikte trapper. Og de elsket å bevege seg i flokk. Det tok bare seks minutter å få 107 kuer gjennom inngangen til Slumredal språk- og realfagsskole.

Da den siste halen var igjennom, lukket Miles døren.

Han ventet utenfor.

Niles skrudde av lyset og slengte igjen døren etter seg.

«God aprilsnarr,» sa han.

Miles og Niles slengte seg ned på ryggen på det våte gresset utenfor skolen.

Miles holdt opp to fingre. «High five.»

Niles gjorde det samme. «High five.»

De lo.

Og lo.

Kapittel

35

REKTOR BARKINS TELEFON RINGTE klokka 4:03. Rektor Barkin tok den og sa: «Mmmmmppffff.»

«BARRY, DETTE ER FAREN DIN, DEN TIDLIGERE REKTOR BARKIN. VEKKET JEG DEG?»

«Nei,» sa rektor Barkin.

«IKKE LYV FOR MEG! JEG KAN HØRE DET PÅ STEMMEN DIN.»

«Er det noe i veien?» spurte rektor Barkin.

«VET DU HVILKEN DAG DET ER?»

«Det er –»

«DET ER FØRSTE APRIL, ALTSÅ DAGEN FOR APRILSNARR. OG SÅ LIGGER DU OG SOVER! SOM EN NARR! DU BURDE VÆRE OPPE OG SKRIVE 1. APRIL-TALEN DIN!»

«Jeg skrev den i går kveld,» sa rektor Barkin.

«DA BURDE DU VÆRE OPPE OG ØVE!»

«OK.»

«OG PLANLEGGE PAUSENE DINE!»

«OK.»

«OG FORSIKRE DEG OM AT ALLE ELEVENE VET AT DET ER NULLTOLERANSE FOR APRILSPØKER.»

«Vet du, pappa,» sa rektor Barkin, «at noen kanskje ville kalle det å ringe noen klokka fire om morgenen en aprilsnarr.»

«HVORDAN VÅGER DU! DETTE ER IKKE EN APRILSPØK! JEG SPØKER IKKE NÅ. JEG HAR ALDRI SPØKT I HELE MITT LIV.»

«Det var en vits, pappa.»

«EN VITS? ELLER EN SPØK? DET ER EN HÅRFIN GRENSE MELLOM ‘VITS’ og ‘SPØK’, BARRY, OG DU ER RETT VED DEN GRENSEN NÅR DU ANKLAGER FAREN DIN FOR Å SPØKE. EN SPØKENDE REKTOR! AKKURAT SOM DIN FARFAR JIMMY. VET DU AT HAN EN GANG –»

«Jeg bør nok gå og øve på denne talen, pappa.»

«SÅ GÅ, DA!»

«Ha det.»

«HILS JOSH OG SHARON FRA MEG.»

Barry Barkin satt på sengekanten i mørket.

«Det var pappa,» sa han til kona si. «Han hilser.»

«Mmmmpfffff,» sa Mrs. Barkin.

Rektor Barkin klarte ikke å sovne igjen. Når han lukket øynene, så han ansiktet til Miles Murphy. Den lille pøbelen hadde sikkert en plan. Rektor Barkin bestemte seg for at faren hans hadde rett. Faren hans hadde alltid rett.

Klokka 6:03 kjørte rektor Barkin inn på parkeringsplassen sin bak skolen, nydusjet, nybarbert og mett av havregrøt på ristet brød. Han satte på den nye bilalarmen sin og gikk opp trappene til bakinngangen på Slumredal språk- og realfagsskole.

Barkin snuste. Det luktet ordentlig fjøs i dag. Sikkert en sterk bris på vei inn fra jordene.

Barkin gikk inn på skolen. I mørket, på vei til lysbryteren, dunket han borti noe stort og hårete. «Jeg husker ikke noe av dette,» mumlet han.

Barkin skrudde på lyset.

Det var en ku.

Barkin begynte nesten å le.

«Aprilsnarr,» sa han til kua.

Rektor Barkin hadde en liste over mistenkte på nøyaktig ett navn. Tydeligvis var dette Miles Murphys forsøk på en aprilspøk. Synd at Miles ikke visste at rektoren hans likte å komme seg tidlig på skolen. Rektor Barkin hadde massevis av tid til å få kua ut gjennom bakdøren og ned de –

Rektor Barkin la hånda på rektortasken sin.

Faktum nummer 586.

Kuer kommer seg ikke ned trapper.

Greit! Det gikk greit. Han hadde massevis av tid til å knuse denne aprilspøken. Det var nesten en time til de første elevene skulle komme. Han hadde god tid til å gjemme kua på kontoret sitt.

«Kom her, ku,» sa rektor Barkin til kua.

Kua sa ingenting.

Rektor Barkin gikk bak kua og dyttet. Så gikk han foran kua og dro. Kua rørte seg ikke.

«Flytt deg, ku,» sa rektor Barkin, mens han gikk bak og dyttet igjen.

Og det var da enda en ku (som lurte på hva som foregikk) kom rundt hjørnet.

«To kuer!» sa rektor Barkin. Denne pøbelstreken var mer forseggjort enn han hadde trodd. Barkin var ikke sikker på om han fikk plass til to kuer på kontoret sitt. Kanskje han kunne gjemme en på personaltoalettet.

En tredje ku ruslet bort til ham.

Barry Barkin fikk en grufull mistanke.

Han gikk forsiktig bort og kikket rundt hjørnet.

«Nei,» sa rektor Barkin.

«Nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei.»

Han løp bortover gangen. Han så enda flere kuer.

«Nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei nei!»

Kuer i klasserommene.

«NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI NEI!»

Dette var ille. Dette var skikkelig ille. Barkin trengte en idé. En måte å redde skoledagen på. Han trengte et sted å tenke. Et sted uten alle disse kuene. Han løp opp trappene, dyttet seg forbi enda flere kuer, og åpnet døren til bøttekottet. Tilfluktsstedet hans. Fortet hans.

Han skrudde på lyset.

«Nei.»

En ku sto og tygget på en av moppene. Det var siste dråpe.

Kapittel

36

KLOKKA 7:45 GIKK Miles og Niles over parkeringsplassen og stilte seg i mylderet av elever som hadde samlet seg på plenen. Rektor Barkin holdt i en megafon. Han stengte for inngangen. Senere var alle enige om at Barkin aldri hadde vært så lilla i fjeset før. Det var som om hodet hans var et hylende blåbær.

«JEG GJENTAR: STILL DERE OPP I EN RYDDIG KLUMP!»

«Hva skjer?» spurte Holly.

«Ja!» sa Scotty. «Hva skjer?»

«DET SOM SKJER, ER AT DERE IKKE KAN KOMME INN AKKURAT NÅ FORDI … FORDI DET BRENNER.»

Panikk. Hyling.

«HAR BRENT! HAR BRENT. DET VAR EN LITEN BRANN SOM NÅ ER SLUKKET. IKKE FORLAT OMRÅDET! ALT ER HELT I ORDEN!»

«Om alt er i orden, hvorfor kan vi ikke komme inn?» spurte Ms. Shandy.

«EEHH … FORDI DET ER OVERSVØMMELSE. HELDIGVIS HAR OVERSVØMMELSEN SLUKKET DEN LILLE BRANNEN, MEN NÅ ER DET MASSE VANN OVERALT. BLI STÅENDE I KLUMPENE DERES. SKOLEDAGEN VIL SNART BEGYNNE!»

«Det LUKTER skikkelig KU!» sa Stuart.

«HVA? NEI. DET ER BARE SÅNN DET LUKTER NÅR NOE HAR BRENT OG SÅ BLITT VÅTT. NÅR NOE BRENNER OG SÅ BLIR OVERSVØMT, KAN DET BLI LITT KU-LUKT.»

Et sted i retning av tegnesalen rautet en ku.

«Det hørtes ut som en ku,» sa Holly.

«LATTERLIG. HVA ER MEST SANNSYNLIG, HOLLY? AT VI HADDE EN BRANN OG EN OVERSVØMMELSE, ELLER AT DET GÅR KUER RUNDT PÅ SKOLEN?»

«Kanskje brannen og oversvømmelsen?»

«NETTOPP, HOLLY. NETTOPP.»

«Det er en KU i TEGNESALEN!» sa Stuart.

Han holdt hendene mot ruta og kikket inn.

«GÅ VEKK FRA VINDUET, STUART.»

«Det er SEKS kuer i tegnesalen!»

Kaos. Latter.

«BARN! ALLE SAMMEN! REKTOR BARKIN SIER: HOLD DERE UNNA. IKKE SE GJENNOM VINDUENE.»

«Det er KUER OVERALT!» sa Stuart.

Dagros kom bort til vinduet bak Barkin.

«Skulle du ha sett,» sa Holly.

«ENDA en ku!» sa Stuart. «Dette er jo helt KUGALSKAP!»

Dagros prustet, og et tykt lag slim la seg på ruta.

«DET ER INGENTING BEMERKELSESVERDIG SOM FOREGÅR!» ropte Barkin.

«Jeg tror katta er ute av sekken, Barry,» sa Ms. Shandy.

«GÅ DERES VEI! DRA HJEM! IKKE SE! GÅ VEKK!»

Rektor Barkin sa: «SKOLEN ER STENGT!»

Kaos. Jubel.

Kapittel

37

MILES DRO HJEM TIL NILES for en seiersfrokost: frokostblanding og ristet brød med tre typer syltetøy, og eggerøre med løk sammen med et stort glass melk. Det var kjempegodt.

Men pøbelstreken var ikke helt ferdig ennå.

Omtrent halv elleve dro Miles og Niles tilbake til skolen.

Rektor Barkin satt bak skolen, dit han hadde gått sammen med sønnen sin etter at resten av elevene dro hjem. En liten stund hadde Josh forsøkt å dytte en ku ut av bakdøren.

«Den kommer seg ikke ned trappa, pappa!»

«Selvfølgelig gjør den ikke det!» sa rektor Barkin. «Har du ikke lest i heftet? Det er ikke noe du kan gjøre. Gå hjem.»

Han ringte kona si og ba henne hente Josh, og brukte de neste par timene på å sitte.

«Niles, hyggelig å se deg,» sa rektor Barkin da han så dem komme. «Miles, ikke så hyggelig å se deg. Med mindre du er her fordi Niles kan bevise at du smuglet disse kuene inn på skolen og han skal til å sladre på deg.»

«Det var ikke meg,» sa Miles.

«Det sier du bestandig,» sa rektor Barkin. «Du burde ha det på T-skjorta di. Og så kan jeg ha en T-skjorte der det står: JO, DET VAR DET.»

«Rektor Barkin,» sa Niles. «Det kan ikke ha vært Miles.»

Barkin stirret på skolehjelpen sin. «Hvorfor ikke?»

«Fordi Miles overnattet hos meg.»

«Midt i uka?»

«Vi skulle lese til prøven til Ms. Shandy,» sa Niles.

«Prøve,» sa rektor Barkin matt. «Skolen stengt på en prøvedag.»

«OG valgdag!» sa Niles. «Vi skulle stemme på klassens tillitsvalgte i dag.»

Rektor Barkin ble fjern i blikket.

«Ser ut som om kuene er her fremdeles,» sa Miles.

«Selvfølgelig er de det,» sa rektor Barkin. «De kommer seg ikke ned trappene. Er det ingen som har lest heftet?»

«Kanskje du kan ringe broren din!» sa Niles. «Er ikke han bonde?»

«Jeg kan ikke. De er merket med en ‘B’. Det er hans kuer.»

«Å!» sa Niles. «Men … burde du ikke fortelle ham det, da?»

«Nei, nei, nei … Bob er løsmunnet og – dere skjønner dere nok ikke på sånt, unger. Takk for at dere kom, men jeg er redd for at det er lite du kan gjøre, Niles. Og Miles, du kan gjøre enda mindre.»

«Faktisk,» sa Niles «så tror vi at vi har funnet ut hvem som gjorde det. Vi tror vi vet hvem som gjorde alle pøbelstrekene.»

Barkin satte seg opp. «Gjør dere?»

«Ja,» sa Miles. «Vi tror … Eh, vi tror …»

«Vi tror det var Josh,» sa Niles.

«Hvilken Josh?» sa rektor Barkin.

«Josh Barkin,» sa Miles.

«Josh, min sønn, Barkin?» sa rektor Barkin.

«Ja,» sa Niles.

«Det er jo galskap!» sa rektor Barkin.

«Er det egentlig det?» sa Niles. «Bare tenk på det. Han har tilgang til bilnøklene dine. Og skolenøklene. Og til og med skaplåsene! Kanskje det var Josh som prøvde å skylde på Miles for det med den kakekatapulten. For vi vet jo at Josh ikke liker Miles.»

«Men det er ingen som liker Miles. Han er en pøbel.»

«Men hva om han ikke er det?»

Barkin nølte.

«Men nei! Det kan ikke ha vært Josh! Han overnattet på Cody Burr-Tylers speiderstevne i går!»

«Midt i uka?» sa Niles.

«Ja, men dere skjønner …» sa Barkin. «Det var Cody Burr-Tyler …»

Miles smilte.

«Rektor Barkin,» sa Miles, «Cody Burr-Tyler finnes ikke.»

«Det er i hvert fall galskap.»

«Det er faktisk galskap,» sa Niles. «Vi var i bursdagen hans! Jeg kjøpte gave og all ting!»

«Jeg traff noen elever fra St. Halvor for et par uker siden,» sa Miles. «De ante ikke hvem han var.»

«Men hvem ga jeg gave til da?» spurte Niles. «Hvem var det vi ga gaver til, alle sammen? Hvem var under den fotballhjelmen? Med mindre …»

«Altså, Josh var vel den eneste fra skolen vår som ikke var på den festen …»

«Nei, nei, nei, nei. Jeg har invitasjonen til speiderstevnet her. Ser dere? Fra Cody Burr-Tyler.»

Barkin trakk frem et kort fra rektortasken sin.

Niles kikket nærmere på det.

«Rødt blekk.» Niles trakk langsomt inn pusten og ristet medfølende på hodet. «Jeg vil helst ikke si det, men dette kan være en forfalskning, rektor Barkin. Josh var den eneste eleven som fylte ut halvårsvurderingen min i rødt blekk …»

For en gangs skyld ble ikke Barkin lilla i ansiktet. Han ble kritthvit. «Unnskyld meg, gutter, jeg må ta en telefon.»

Tidligere den uka hadde Josh Barkin fått en invitasjon fra Cody Burr-Tyler. Men det hadde ikke vært til et speiderstevne. Og den var ikke skrevet med rødt blekk. Den var skrevet med en blå Bic Velocity 1,6 millimeter kulepenn, og ble lagt i postkassa av Miles Murphy den 23. mars. Dette sto det i beskjeden:

En kort telefonsamtale fra rektor til rektor var alt som skulle til før Barkin fikk bekreftet at Miles og Niles hadde rett: Det gikk ingen Cody Burr-Tyler på St. Halvor. Men hjemme sverget Josh Barkin på at Cody fantes. «Greit, så var jeg ikke på speiderstevne. Men det kunne ikke vært meg som flyttet kuene til onkel Bob. Jeg var i Cody Burr-Tylers hemmelige hovedkvarter. Jeg skrev til og med initialene mine på veggen!! Med dato og allting! Jeg kan vise deg!»

Og dermed fulgte rektor Barkin Josh inn i skogen. Men selv om en perfekt trehytte krever hammer, sag og seks ukers byggetid, tar det bare en slegge, en deilig frokost og et par timer å fjerne den fullstendig.

«Men …» Josh Barkin sto ved stammen til et lønnetre og stirret på grener med bitte små knopper som snart ville slå ut i blomst.

«Jeg vil at du skal gå ut av denne skogen, hjem til huset vårt og opp på rommet ditt,» sa rektor Barkin.

«Du har husarrest. Og selv om det smerter meg å si det, må jeg gi deg en offisiell anmerkning fra rektors kontor.»

«Men du kan ikke gi meg anmerkning. Da –»

«Ja, da kan du ikke stille til valg. Når vi avholder skolevalget, vil Holly Rash være uten motkandidat.»

Josh snudde seg med ryggen til og mumlet: «Fjomp.»

Men rektor Barkin var ikke ferdig. «Og Josh,» sa han. «Jeg kan så absolutt gi deg anmerkning. Jeg kan gjøre hva som helst. Jeg er rektor.»

Rektor Barkin rettet på det røde slipset sitt. Han hadde hatt en ganske dårlig dag, men det var en ganske god rektortale.

Kapittel

38

DEN BESTE MÅTEN Å FÅ KUER ned en trapp på er å lage en rampe av tykke planker i kryssfiner som dekker over trinnene. (Det er også den beste måten å få en bil opp en trapp på.) Da Bob Barkin dukket opp i lastebilen sin og bygget en slik rampe, hadde Miles Murphy allerede lagt seg.

Miles hadde aldri lagt seg så tidlig før, selv ikke når han var syk. Etter at Miles dro fra skolen for andre gang den dagen, hadde han dratt rett hjem, der vogna hans sto og ventet på ham foran huset. Det var en gave på den, i grønt papir med gult bånd. Han åpnet den på rommet sitt. I en skoeske, pakket inn i silkepapir, lå det et bånd der det sto skolehjelp-hjelper. Han tok det på seg. Kanskje det bare var utmattelsen, men han syntes det så fint ut.

Miles Murphy pusset tennene og la seg i senga. Han la pøbelboka si under puta. Sollyset strømmet inn gjennom vinduet, men han trakk ikke for gardina.

Miles Murphy var en cowboy. En kvegtyv. En legendarisk pøbel. Og ingen visste det. Bortsett fra han selv. Og Niles Sparks. Og det var bra, og senga var varm, og kort tid etter sov Miles bedre enn han hadde gjort siden før han flyttet til Slumredal.

Et sted i det fjerne rautet en ku.

Om Foratterne

MAC BARNETT er en bestselgende barnebokforfatter som blant annet står bak den prisvinnende Extra Yarn og New York Times-bestselgeren Battle Bunny, skrevet sammen med Jon Scieszka. Han har også skrevet krimromaner for ungdom i serien om Brixton-brødrene.

JORY JOHN er medforfatter av bestselgeren All My Friends Are Dead og redaktør for Thanks and Have Fun Running the Country: Kids’ Letters to President Obama.

KEVIN CORNELL er barnebokillustratør og har blant annet illustrert Count the Monkeys og Moustache!, begge skrevet av Mac Barnett.

© CAPPELEN DAMM AS 2016

ISBN 978-82-02-49356-1 (EPUB)

Første versjon, 2016

Jory John og Mac Barnett

Originalens tittel The terrible two

Oversatt av Gry Aavik

Published in ©2015 by Amulet Books, an imprint of ABRAMS.

Published by arrangement with Writers House, New York, and Ia Atterholm Agency, Sweden.

Tekst copyright © 2015 Mac Barnett and Jory John

llustrasjoner copyright © 2015 Kevin Cornell

Bokdesign av Chad W. Beckerman

Elektronisk tilrettelegging: Cappelen Damm AS

www.cappelendamm.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkslovens bestemmelser.

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Cappelen Damm AS er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.
Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilbake til kolofonsiden.