Bobbie Peers

Luridiumstyven

Om forfatteren:

Bobbie Peers (f. 1974) bor på Sotra utenfor Bergen. Han er forfatter og filmregissør..

Om boken:

Møt William Wenton

Verdens beste kodeknekker

Han bare vet det ikke ennå …

William har alltid lurt på hvorfor familien hans har dekknavn. Og hvorfor bestefar forsvant sporløst for åtte år siden. Men det er først når han løser Umuligheten, verdens vanskeligste kode, at han sakte, men sikkert skjønner at han er i fare. Og at det haster at han finner .

© 2015 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Framnes Tekst & Bilde as, 2015

ISBN 978-82-03-25945-6

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til

ebok@aschehoug.no

Victoria Station, London

Det var midt i morgenrushet. Travle mennesker i alle former og fasonger hastet frem og tilbake. Alle var opptatt med sitt. Ingen la merke til en eldre mann med skjegg og runde briller som sprang gjennom hallen. Han tviholdt på en brun pakke og kikket seg stadig tilbake, som om han ble forfulgt.

Han snublet i trillekofferten til en forbipasserende. Brukte noen steg på å gjenvinne balansen og fortsatte ned rulletrappen som førte til undergrunnstogene.

Nede på perrongen sto folk presset sammen som sild i tønne. Mannen brøytet seg gjennom menneskemengden og stoppet ved enden av perrongen. En sval bris sto ut av tunnelen. Et tog var på vei.

Ingen av de andre reisende oppdaget at mannen hoppet ned på skinnene. Det ulte fra et tog som nærmet seg, og trykket fra tunnelen økte. Den gamle mannen kastet et siste blikk på perrongen før han snudde seg og forsvant inn i den mørke tunnelen.

Kapittel 1

Åtte år senere. På en hemmelig adresse, et sted i Norge.

William var så oppslukt av det han holdt på med at han ikke hørte at moren ropte på ham. Han satt krumbøyd over et digert skrivebord. Han holdt tunga rett i munnen mens han skrudde den siste skruen inn i en metallsylinder på størrelse med en tom dorull. Sylinderen var delt inn i flere deler som var gravert med forskjellige tegn og innskripsjoner.

William holdt sylinderen fornøyd opp mot lyset og studerte den. Han plukket opp et avisutklipp med bilde av en sylinder som lignet på den han holdt i hånda. «Umuligheten – verdens vanskeligste kode – kommer til Norge. Klarer du å løse den?», sto det.

«MIDDAG!» ropte mamma nede fra kjøkkenet.

William reagerte ikke. Til hans forsvar bar ikke lyden særlig langt i dette huset. Veggene i den store villaen var dekket av stappfulle bokhyller. Bøkene hadde de arvet av bestefar, med strenge instrukser om aldri å kvitte seg med dem. De var blitt fraktet over fra England i syv store containere. William hadde lest alle sammen. Minst to ganger.

Det var åtte år siden de måtte rømme fra England. Åtte år siden de flyttet inn i villaen. Og åtte år siden bestefar forsvant. Nå levde William og foreldrene hans inkognito under hemmelig adresse og nye navn i et land som het Norge.

«WILLIAM OLSEN! MIDDAG!»

Mamma ga seg ikke. William hørte henne nå. Mamma sa Olsen. William Olsen. Han vennet seg liksom aldri til det navnet. Han lengtet etter den dagen han kunne fortelle alle hva det var han egentlig het: William Wenton.

Det var lenge siden han hadde sluttet å spørre om hva som egentlig hadde skjedd den gangen i London for åtte år siden. Hvorfor de nå het Olsen og hadde lært seg norsk. Hvorfor de bodde her, av alle steder, og hvor det var blitt av bestefar. Mamma og pappa hadde bestemt seg for at de ikke skulle snakke om det. Som om alle hemmelighetene var bedre enn sannheten. Det lille han visste om det som hadde skjedd, var at det hadde noe med en bilulykke å gjøre. En bilulykke der pappa var blitt lam.

Men det hadde skjedd mer. Noe som hadde vært så alvorlig at den lille familien måtte forsvinne fra jordens overflate. Og et lite, smalt land, som nesten ingen i resten av verden hadde hørt om, var det perfekte stedet å forsvinne til – så lenge det varte.

«MIIIIDDAG!!» skrek mamma enda en gang.

«Men jeg må bare fikse én liten ting først …», mumlet William til seg selv.

Så var det pappas tur til å brøle i det fjerne: «WILLIAM ... DET ER MIDDAG!»

William dreide forsiktig på metallsylinderen. Kjente hvordan de små delene la seg perfekt i hendene hans. Han skvatt skikkelig da døra til rommet hans plutselig ble slått opp. Døra traff en høy stabel med bøker, som raste inn i rommet. En av bøkene traff sylinderen som glapp ut av hendene hans, gikk i gulvet med et klank og trillet bortover. William bøyde seg ned for å plukke den opp da pappa kom kjørende over dørstokken i den elektriske rullestolen sin. William kikket forferdet ned på sylinderen som var på kollisjonskurs med rullestolen. Det lød et metallisk knas da det ene hjulet kjørte over den. Pappa bråbremset. Det knitret i ødelagt elektronikk, og en liten røyksky steg opp fra vrakdelene under hjulet. Pappa kikket irritert ned på stolen og rynket på nesa.

«Begynner den å streike nå igjen? Jeg hadde den nettopp inne til service», gryntet han for seg selv og satte et par strenge øyne i William, som la hånda over avisutklippet på skrivebordet.

«Det er middag ... kom NÅ!» sa pappa før han satte stolen i revers, kolliderte med en ny stabel med bøker og trillet ut av rommet igjen.

William ventet til summingen av pappas trappeheis hadde stilnet, før han reiste seg. Han trakk pusten. Det var nære på. Men pappa hadde vel ikke sett noe? William følte seg ganske sikker på at han hadde klart å skjule avisutklippet idet pappa braste inn døra. Han gikk bort til sylinderen og løftet den forsiktig opp. Den ene siden var trykket inn. Han ristet litt i den.

«Er det mulig», sa han irritert til seg selv og kikket på en kraftig kjettinglås på innsiden av døra. Hvordan kunne han ha glemt å låse? Han låste alltid døra når han holdt på med koder.

William snudde og gikk bort til skrivebordet igjen. La avisutklippet og det som var igjen av sylinderen i en av skuffene. Han ble stående og stirre på de andre tingene i skuffen. En mekanisk hånd som han hadde bygget selv. Et 3D-puslespill i metall. En helt vanlig Rubiks kube og en liten skoeske med loddebolt, små skrujern og knipetenger.

Han lukket skuffen og låste med en nøkkel som han gjemte i en sprekk i gulvet. Kastet et siste blikk rundt i rommet for å forsikre seg om at han hadde gjemt unna alt.

Av en eller annen grunn hatet pappa koder. Han hadde mast om at William burde drive med sånne ting som vanlige barn drev med: fotball, korps, hva som helst. Det virket som om pappa var redd for koder, og redd for at William skulle interessere seg for det. Og det ble bare verre. Nå klippet pappa til og med ut kryssordene fra avisene og brente dem i peisen. Det var derfor William hadde begynt å låse døra. Så pappa ikke skulle oppdage alt det han hadde gjemt unna på rommet sitt.

Pappa skulle bare visst hvordan William hadde det av og til. At noen ganger var koder det eneste han kunne se rundt seg. Alt var egentlig en mulig kode. En hage. Et hus. En bil. Alt han så på TV, eller leste i en bok. Det var som puslespill. Og hjernen hans tok over. Det kunne skje når han kikket på et tre eller mønsteret i et tapet. Noen ganger var det som om ting gikk i oppløsning rett foran øynene hans slik at han kunne se hver enkelt del og hvor den hørte hjemme. Han hadde hatt det sånn så lenge han kunne huske. Og han havnet ofte i trøbbel på grunn av det. Det var derfor han trivdes best i sitt eget selskap. Helst på rommet sitt, bak en låst dør hvor han hadde full kontroll.

William ble stående og kikke på det store skrivebordet. Bestefar sitt skrivebord. Bordflaten var av mørk og hard ibenholt. En av de hardeste tresortene i verden. På hvert hjørne var det utskjæringer av demonlignende ansikter som skar grimaser og rakte tunge. Da William var liten, var han redd for skrivebordet. Men etter hvert som han ble eldre, ble han nysgjerrig. Hele bordflaten var dekket av merkelige tegn. Eller «bestefars skriblerier», som mamma kalte det. William fantaserte om at det var hemmelige beskjeder fra bestefar, som tross alt var en av de beste kryptologene i verden. Men William hadde ennå ikke klart å tyde tegnene. Han håpet at han en dag ville forstå dem. At han ville skjønne hva bestefar hadde skrevet, og hvorfor.

«NÅ SPISER VI!» skrek mamma igjen.

«Kommer!» svarte William.

Og med to lette skritt var han ute av rommet.

Kapittel 2

«Er du ikke sulten?» spurte mamma.

«Ikke så veldig», svarte William og dyttet tallerkenen fra seg.

Pappa svelget. «Du sitter for mye i ro», sa han. «Da jeg var på din alder satt vi aldri i ro. Vi spilte fotball, klatret i trær og gikk på slang. Se på deg. Du er jo tynn som en strek.»

William forsøkte å ignorere ham. Han visste at pappa hadde rett. Han var tynn som en strek. Men han var sterkere enn han så ut. Det hadde han alltid vært. Det var ingen i klassen som klarte å ta flere armhevinger enn ham. Til og med gymlæreren hadde problemer med å holde følge når han satte i gang.

William kikket bort på en sammenbrettet avis og en saks som lå i fanget til pappa. Han hadde begynt å klippe ut mer enn bare kryssord fra avisene. Helt siden det begynte å dukke opp annonser om Umulighetsutstillingen som skulle komme til Vitenskapshistorisk museum. Pappa prøvde så godt han kunne å holde William unna den.

Men det pappa ikke visste, var at skolen hadde planlagt en klassetur til Umulighetsutstillingen. Mamma hadde sagt at William kunne gå hvis han lovet å ikke si noe til pappa. Og heller ikke røre noe av det som var på utstillingen. Det var som om mamma skjønte hvor mye det betydde for ham. Som om hun gjenkjente kriblingen i kroppen som William kjente hver gang han tenkte på koden ingen hadde klart å knekke. Som om mamma visste at han hadde drømt om denne utstillingen helt siden han hørte om Umuligheten første gang.

«Kan jeg gå fra bordet?» spurte William, uten å se opp.

«Nei, det kan du ikke», kom det flatt fra pappa.

Foreldrene hans så på hverandre. Det ble stille. Det var opplagt at det var noe de skulle fortelle ham.

Mamma og pappa kikket på hverandre igjen. Pappa svelget og kremtet.

«Vi har bestemt oss for at bøkene må ut, William.»

William blunket et par ganger som om han ikke helt forsto hva pappa snakket om.

«Vi har ikke hørt fra bestefar på over åtte år. Og bøkene tar for stor plass. Pappa kan knapt bevege seg med stolen uten å krasje inn i en bokhylle», sa mamma.

«NEI!» ropte William og reiste seg. Han slo hånda i bordet så tallerkener og glass hoppet. Men han tok seg i det med en gang. Han likte ikke å være sint, så han bet tennene sammen og telte til ti inni seg.

«Unnskyld», sa han og satte seg igjen.

«Vi vet hvor mye de bøkene betyr for deg, William. Men se deg omkring. Det må være en million bøker her, minst», sa hun og kikket bort på pappa. «Uansett hva vi lovet bestefar, så er det andre ting som kommer først. Vi må kunne leve så normalt som mulig her.»

William sa ingenting. Han bare kikket i bordet og ristet oppgitt på hodet.

«Du kan sortere ut noen få bøker som du kan beholde. Resten skal bort», sa pappa bryskt og satte stolen i revers. På veien ut sneiet han borti en bokstabel som vaklet faretruende.

Mamma kikket på William.

«Pappa mener ikke å være så sint. Alt dette er fryktelig tungt for ham; å bo her, å ikke kunne jobbe, han savner virkelig jobben sin i London. Han føler at han ikke strekker til. Og så er det deg og skolen», sa hun og sukket.

William var lei av å høre om skolen. Han var flink på skolen. Det var bare klasseforstanderen, herr Humburger, som alltid skulle overdrive. Han ringte hjem til Williams foreldre annenhver dag for å fortelle om noe «helt forferdelig» William hadde gjort den dagen. Ikke rart at mamma og pappa var bekymret. Men William visste hvorfor herr Humburger hatet ham så inderlig. I hele første klasse hadde William vært veldig frempå på skolen. Så frempå at han korrigerte herr Humburger hver gang han gjorde eller sa noe feil i mattetimene. Eller hvilken som helst annen time, for den saks skyld. Dagen før sommerferien hadde herr Humburger tatt William til side og sagt at han bare kunne glemme å rekke opp hånda når de kom tilbake etter sommerferien.

Selvfølgelig hadde ikke William klart å la være, og hele andre klasse ble en eneste lang krig mellom ham og herr Humburger. Etter hvert som William ble eldre, sluttet han å bry seg om herr Humburgers vranglære og sluttet å snakke i timene. Men tonen dem imellom hadde ikke blitt noe bedre.

«Herr Humburger ringte og fortalte hva som skjedde på skolen i dag», sa mamma forsiktig. «Jeg har ikke sagt noe til pappa ennå.»

Selvfølgelig hadde herr Humburger ringt og fortalt hva som skjedde på skolen. Han kastet seg sikkert over telefonen mens sprinklerne fremdeles spylte vann ut over hele bygningen. William kunne se det for seg. Herr Humburger som satt i telefonen på lærerværelset og klødde seg på den store, hårete magen sin, mens resten av skolen forsøkte å redde det de kunne fra vannmassene.

«Det var ikke bare min feil. Jeg prøvde å hjelpe. Sprinkleranlegget var ødelagt», sa han.

«Og du fikk det til å virke igjen ... over hele skolen», fortsatte mamma. Hun måtte holde tilbake et ørlite smil.

«Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med deg, William. Av og til er du så lik bestefar», sa hun og sukket.

«Kanskje jeg også skulle forsvinne sporløst, da?» sa William.

Mamma reiste seg og begynte å rydde av bordet. «Det var ikke morsomt», sa hun og samlet tallerkenene.

Hun gikk sidelengs inn mellom to høye bokhyller og bort til vasken. William reiste seg.

«Herr Humburger var også veldig bekymret for klasseturen til museet i morgen», sa mamma. «Og det er faktisk jeg også. Å leve i skjul så lenge er vanskelig for oss. Men vi må ikke vekke oppmerksomhet. Det vet du.»

William svarte ikke.

«Se på meg, William», sa hun strengt.

Han snudde seg og så på henne.

«Lov meg at du oppfører deg i morgen!» sa hun bønnfallende. «Vi må ikke tiltrekke oss oppmerksomhet!»

William visste det kom til å bli vanskelig å holde seg unna Umuligheten. Men han visste også at han ikke kunne gjøre noe som ville avsløre dem.

«Jeg lover», sa han og kjente et stikk i magen.

Kapittel 3

William sto alene. Snøen lavet ned. Alt var hvitt. Han kikket bort på resten av klassen som tumlet rundt i skolegården mens de ventet på bussen som skulle kjøre dem til Vitenskapshistorisk museum. Alle var glade for å komme bort fra skolen en hel dag.

Bussen stoppet foran dem med et høyt pang fra lydpotta. Dørene slo opp og kampen om å komme seg først inn, begynte. William ventet til kaoset hadde dempet seg før han gikk inn. Han fant en plass for seg selv helt bakerst. Her hadde han god oversikt over alle de andre i klassen, inkludert herr Humburger.

«Megakult det du gjorde med sprinkleranlegget i går!» sa en spinkel stemme plutselig.

William kikket seg rundt og fikk øye på Eilert som også hadde satt seg helt bakerst. Eilert ble som regel plaget på skolen. Nå lå han krumbøyd i setet og kikket opp på William. Eilert brukte mye av tiden sin på å «ligge lavt». William snudde seg vekk og kikket ut vinduet. Han var ikke i humør til å snakke med noen nå. Ikke med Eilert, og ikke med noen andre heller. Han hadde en dårlig følelse i magen etter samtalen med mamma og pappa i går. Hadde de virkelig tenkt å kaste ut alle bøkene til bestefar? Det rykket i bussen da den begynte å kjøre.

William stakk hånda i lomma og trakk opp et stykke papir. Det var avisutklippet om Umuligheten. Han leste overskriften: «Verdens vanskeligste kode kommer til Norge», sto det med store bokstaver. Selv om William allerede hadde lest saken hundrevis av ganger, leste han den en gang til. Han kikket på bildet av den gåtefulle metallsylinderen. Et knippe av verdens beste kryptologer hadde brukt over tre år på å lage den. Og nå var den lansert som verdens vanskeligste kode. Nesten umulig å løse. Noen av verdens fremste kodeknekkere hadde allerede forsøkt, men uten hell. Og nå var den endelig kommet til Norge. Snart skulle han få se den med egne øyne. Han kunne nesten ikke vente. Utstillingen skulle videre til Finland i morgen. Det var i dag eller aldri.

William lukket øynene og la hodet inntil ruta. Dette kunne komme til å bli den beste dagen i livet hans. Han måtte bare ikke falle for fristelsen. Han skulle se, ikke røre …

«Jeg håper du forstår at du har brukt opp alle sjansene dine når det gjelder spetakkel, William!» bjeffet en hes stemme like ved.

William åpnet øynene og kikket opp på herr Humburger.

«Det som skjedde i går, var virkelig dråpen», fortsatte herr Humburger.

Eilert begynte å le. «Du sa dråpen», lo han, men beit det i seg da herr Humburger sendte ham et illsint blikk. «Hold kjeft, rødtopp!» knurret Humburger før han løftet en hårete pekefinger og viftet den truende mot William.

«Jeg snakket med din mor i går og hun er innforstått med at du er så langt fra å bli utvist», knurret han og viste med et ørlite mellomrom mellom tommel og pekefinger.

Plutselig rykket det kraftig i bussen. Herr Humburger ramlet bakover så lang han var og klasket i gulvet i midtgangen. Der ble han liggende og rulle forfjamset frem og tilbake mens bussen svingte fra side til side. Noen hylte mens andre stakk hodene opp for å se hva som var på ferde. Bussen senket farten, skled inn til siden av veien og stoppet.

«Ingenting å bekymre seg for», sa bussjåføren over høyttaleranlegget. «En liten punktering, bare.»

Herr Humburger løftet hodet og kikket seg omkring som en liten, redd markmus før han spratt opp og skjøt brystkassen ut.

«Faren er over. Ikke få panikk!» ropte han med tilgjort mandig stemme.

Bussjåføren var allerede ute av bussen og sto og kikket oppgitt på høyre forhjul mens frostrøyken sto ut av munnen hans. William trykket ansiktet mot vinduet i et forsøk på å se hva bussjåføren hadde tenkt å foreta seg. Herr Humburger sprang fremover i bussen og plukket opp mikrofonen. Han satte den til de snegleaktige leppene sine.

«Alle forholder seg rolig mens vi som har kompetanse til å takle kriser, tar oss av problemet. Vi er på veien igjen om et blunk. Bli sittende», sa han, la fra seg mikrofonen og snublet ut av bussen.

«Tror du vi rekker det nå?» spurte Eilert.

«Håper det», sa William og kikket bekymret ut på herr Humburger og bussjåføren som sto og klødde seg i hodet.

To timer senere var bussen endelig på veien igjen. Herr Humburger satt skitten og utmattet et par seterader foran William. De hadde brukt en evighet på å skifte dekk. Det viste seg at det var første gang noen av de to mennene hadde skiftet dekk på noe som helst, og de brukte den første timen bare på å finne ut hvor reservedekket var. William hadde tilbudt seg å hjelpe, men fikk bare beskjed om å komme seg tilbake på plass og at dette var en jobb for voksne. Klokka var kvart over ett nå. William hadde en dårlig følelse.

En høy og nervøs dame tok imot dem utenfor museet. Det så ut som om hun hadde ventet en stund. Nesa hennes var rød som en tomat og hele kroppen hennes skalv. Hun trippet utålmodig og hoppet litt opp og ned for å holde varmen mens herr Humburger strevde med å roe ned klassen. Da alle hadde dempet seg til et noenlunde akseptabelt nivå, kremtet hun og presenterte seg selv med spinkel stemme: «Hei, og velkommen til en spennende dag på Vitenskapshistorisk museum. Jeg heter Edna og skal være guiden deres i dag.» Hun rettet nervøst på skjørtet. «Dere er litt i seneste laget og Umulighetsutstillingen er dessverre i ferd med å stenge. Men dere har selvfølgelig tilgang til resten av museet.»

William stivnet. Det kunne ikke være sant. De hadde kommet for sent.

«Siden dere ikke rakk Umulighetsutstillingen, går vi rett på kunnskapsrebusen. Dere finner spørsmålsskjema på bordet rett innenfor dørene», sa Edna. «Det beste er om dere går sammen to og to.»

Det gikk bare et par sekunder før klassen hadde delt seg inn i de vanlige lagene. William sto fremdeles helt stille. Skuffelsen lammet ham fullstendig.

«Du er på lag med Eilert», ropte herr Humburger rett bak ham.

Klassen kniste.

«Kom igjen, William, vi har ikke hele dagen», fortsatte Humburger.

Eilert stilte seg ved siden av William, tydelig fornøyd med valg av partner. Han gliste fra øre til øre.

«Nå kommer vi garantert til å vinne. Du kan jo alt om sånne greier som dette», hvisket han og pillet seg i nesa.

William nikket så vidt. Han kjente at sinnet blusset opp. Rebus? Aldri i verden. Han var her for å se Umuligheten.

«Vi møtes ved utgangen om en time», pep Edna og åpnet de store eikedørene til museet.

Klassen stormet skrålende opp trappene. En jente dunket borti Edna så den lange kroppen hennes gikk i bakken. Edna ble sittende fortumlet på trappen. Herr Humburger styrtet mot henne. Hun rakte frem armen så han kunne hjelpe henne opp. Men herr Humburger hastet forbi.

«Ikke løpe ... GÅ!» ropte han av full hals og fortsatte inn i museet uten så mye som å se på henne.

William stoppet foran Edna og tok hånda hennes. Han hjalp henne opp.

«Takk», sa hun og børstet av skjørtet sitt.

«Ingen årsak», sa William og smilte spakt.

Han nølte litt og ble stående.

«Er Umulighetsutstillingen helt stengt?» spurte han.

«Det er stappfullt der nede. Vi kan ikke slippe inn flere. Må følge brannforskriftene.»

William nikket og fortsatte inn dørene. Eilert sto og så ut over havet av ting som var utstilt.

«Wow, dette er bare gigakult», sa han og var tydelig imponert.

William stoppet ved siden av ham. Tankene hans var et helt annet sted. Han fikk øye på to menn som holdt på å ta ned en plakat et lite stykke unna. «Umulighetsutstillingen – ned trappene», sto det.

«Skal vi begynne?» spurte Eilert og gikk bort til bordet med spørreskjemaer. Han rakte William en blyant. «Du kan skrive!»

«Jeg … jeg må bare på do først», sa William og kastet et blikk bort på herr Humburger. Han var opptatt med en gutt som hadde satt hånda fast i en dampmaskin. En museumsvakt hadde kommet for å hjelpe til.

William smilte. Herr Humburger hadde hendene fulle. Nå hadde han sjansen til å komme seg inn på Umulighetsutstillingen.

Kapittel 4

William gikk ned trappene og stanset. To enorme vakter i grå dresser blokkerte en døråpning. I hallen bak dem sto folk som sild i tønne. Den ene av vaktene var opptatt med en sint, liten mann som ville inn. Den lille mannen holdt en billett oppunder nesa på vakten.

«Jeg har allerede betalt. Du kan ikke nekte meg adgang når jeg har billett!» ropte han.

«Da burde du vært her tidligere. Vi kan ikke slippe inn flere. Det er stappfullt.» Vakten pekte demonstrativt inn på menneskemengden bak seg.

«Se på meg, jeg er én meter og førtini høy og veier femti kilo. Ingen vil merke noe fra eller til om jeg er her ute eller der inne», fortsatte mannen.

«Beklager», sa den andre vakten bestemt og foldet hendene over brystet.

Den lille mannen ble stående et par sekunder. William så at han knyttet nevene som en trassig, liten fireåring. Ansiktet ble rødere og det så ut som om han var i ferd med å eksplodere.

Så snudde han seg og tok fatt på trappen. William gikk bort til vaktene.

«Unnskyld», sa han så uskyldig som han bare kunne.

De to mennene kikket ned på ham.

«Jeg er her med klassen min og vi skulle inn dit», sa han og pekte.

«Er klassen din der inne?» spurte den ene vakten.

«Eh ... ja», forsøkte William seg.

«Har du stempel?»

William ble stående. Han skulle til å si noe da en skikkelse plutselig kom fykende gjennom lufta og traff den ene vakten med et klask.

«SLIPP MEG INN!! SLIPP MEG INN!! SLIPP MEG INN!!» ropte den lille mannen og klamret seg rundt halsen til vakten mens han forsøkte å klatre over hodet hans og inn gjennom dørene.

Vakten forsøkte å børste ham av seg sånn man gjør når man blir angrepet av en veps.

«Få ham av meg!» ropte han. «Få ham av meg!»

Den andre vakten styrtet frem, tok tak i beina til den lille mannen og forsøkte å trekke ham vekk fra kollegaen sin. Men den lille mannen klamret seg fast som en olm blekksprut.

«Han er sterkere enn han ser ut til, Håvard. Kil ham under armene, kanskje han slipper!» ropte vakten.

«Kil ham selv, Svein!» ropte den andre vakten tilbake mens han viftet med armene.

Flere andre vakter kom til for å hjelpe. Alle var så opptatt at ingen la merke til at William snek seg inn gjennom de åpne dørene.

Snart sto William midt inne i et stort rom omgitt av mennesker. Han kjente at det kriblet i hele kroppen. Det var bare et spørsmål om tid før herr Humburger fant ut at han manglet, og Umulighetsutstillingen ville være det første stedet han kom til å lete.

«Nå er det bare fem minutter igjen til å løse verdens vanskeligste kode!» ropte en stemme over høyttaleranlegget. «Mange har forsøkt seg, men ingen har klart det ennå.»

William kikket seg omkring. På veggen i andre enden av rommet fikk han øye på en skjerm med store, røde tall som telte nedover. Over tavlen hang en plakat med bilde av Umuligheten. William brøytet seg frem. Han hadde ingen planer om å prøve å løse koden. Han ville bare se den. Helst mens noen andre prøvde å løse den. Han kjente hvordan pulsen økte og adrenalinet pumpet.

Et par minutter senere hadde William klart å presse seg helt frem og sto nå foran en liten scene.

På scenen var det et bord og en stol. På stolen satt en tynn mann i midten av førtiårene. Det lange, lyse håret hans var satt opp i en hestehale. Han satt krumbøyd over bordet mens han vred på en sylinder. Små svettedråper piplet frem på panna hans. Han pustet og peste mens han stadig kastet nervøse blikk opp på den digitale tavlen på veggen over ham.

En lubben mann i trang dress trippet nervøst ved siden av bordet. William så med en gang hvem det var. Han hadde sett ham mange ganger på TV. Han het Ludo Kläbbert og var en slags morsom altmuligmann. Ludo Kläbbert løftet en mikrofon til munnen og kikket opp på tavlen mens han begynte å telle ned.

«Ti … ni ... åtte ... syv…»

Snart telte alle menneskene i rommet sammen med ham. Det så ut som om den langhårete mannen var i ferd med å besvime.

«… fem ... fire … tre … to ... én … null!» ropte Ludo. «Tiden er ute. Har du løst den, Vektor Hansen?» Ludo gikk bort til den svette mannen ved bordet.

Vektor Hansen la forsiktig fra seg Umuligheten og ristet skamfullt på hodet.

«Ikke engang Vektor Hansen, mannen med Norges høyeste IQ, klarer å løse Umuligheten. Dette er litt av en nøtt!» ropte Ludo.

Plutselig reiste Vektor Hansen seg og snappet til seg mikrofonen.

«Dette er bare juks! En dårlig spøk! Det går ikke an å løse den!» bjeffet han krakilsk inn i mikrofonen.

Vektor Hansen plukket opp Umuligheten og løftet den truende over hodet som om han skulle til å klaske den i bakken.

«Dette er bare tull!» ropte han.

Ludo Kläbbert vinket på to uniformerte vakter som hoppet opp på scenen, rev Umuligheten ut av Vektors hender og ga den til Ludo. Vaktene trakk Vektor Hansen med seg ned fra scenen. Noen lo, mens andre buet.

«Jeg er fremdeles mye smartere enn alle dere til sammen!» ropte Vektor Hansen mens han ble båret ut gjennom en dør ved siden av scenen. «Dere er bare en gjeng med bondeknøler i forhold til meg. Jeg er kjempesmart!» Så smalt døra igjen bak ham og det ble stille i salen.

Ludo ble stående mutt igjen på scenen med Umuligheten i hendene. Det summet gjennom menneskemengden.

«Er det bare juks?» ropte en stemme.

«Typisk!» ropte en annen.

«Nei, nei!» Ludo viftet unnskyldende med hendene.

«Bevis det, da!» ropte en tredje stemme. «La én til få prøve!»

Ludo kikket seg nervøst omkring. Blikket falt på en alvorlig dame med strenge briller som sto ved siden av scenen. Hun nikket.

«Ok, men bare én til. Tiden har egentlig gått ut. Hvem har lyst til å prøve?» ropte Ludo og tørket svetten av ansiktet med håndbaken.

Det ble helt stille i salen. Noen mumlet, mens andre ristet på hodet.

«Ingen?» spurte Ludo.

«William!» ropte en høy stemme plutselig.

William snudde seg og så herr Humburger brøyte seg vei gjennom menneskemengden mens han pekte på William som sto ved scenen.

Og så kikket alle på William.

«Ja, la han der få prøve», ropte en stemme.

Ludo Kläbbert så undrende på William.

«Et barn? Hvorfor ikke? Man vet jo aldri.» Han vinket på William.

«Nei, vent!» ropte herr Humburger. «Jeg mente ikke ...»

Men det var allerede for sent. Ludo hadde dratt William opp på scenen og puttet Umuligheten i hendene på ham. William kikket ned på den blanke sylinderen. Han kunne ikke tro sine egne øyne.

«Nei, ikke ...», ropte herr Humburger. Han var på vei opp på scenen, men ble dratt ned igjen etter beina.

Ludo kikket på William.

«Har du lyst til å prøve deg? Noen av de skarpeste hjernene i verden har forsøkt uten å lykkes.»

William ristet på hodet. «Nei, jeg tror ikke ...»

«Å, kom igjen, det skader ikke å prøve», smilte Ludo.

Han henvendte seg til publikum og veivet med en kvapsete pekefinger.

«Hva sier dere? Vil dere at han skal prøve?»

Mengden brøt ut i spontan applaus. William kikket ned på Umuligheten.

Han hadde ikke sett et eneste av tegnene på sylinderen før. De var verken bokstaver eller tall. Men så begynte det å skje noe. Som det alltid gjorde. Det begynte i magen, som en varm murring. Så spredde det seg opp i brystkassen og ut i hendene og hodet. Det var som om ting begynte å gå av seg selv. William prøvde å slippe taket. Men det var for sent.

Nå var det som om de små delene på sylinderen ble levende i hendene hans. Noen av delene ble mindre og andre forandret farge. Noen begynte å lyse mens andre ble så mørke at de nesten forsvant. Tegnene løsnet fra sylinderen. De svevde rundt hodet hans som en sommerfuglsverm. Han fulgte dem med blikket. Så begynte hendene hans å jobbe. De snudde, vendte og vred på de små knappene. Fingrene hans gikk fortere og fortere. Klikk … klikk … klikk .., sa det.

Så forsvant tid og sted.

Det var ikke før et voldsomt jubelbrøl nesten løftet taket i den store hallen at William ble dratt ut av transen sin og kikket ned på Umuligheten som han fremdeles holdt i hendene. Men nå var den ikke lenger en sylinder, den var delt i to. Og oppi den ene delen var det festet en liten messingplate hvor det sto gravert: «GRATULERER!»

William klarte ikke å få frem et eneste ord, han sto bare og stirret på messingplaten inne i sylinderen. Øyene hans så hva som sto der. Men hjernen hans nektet å tro det. Den må være ødelagt, tenkte han. Jeg har ikke løst den … jeg har ødelagt den. Han så opp på Ludo Kläbbert som sto målløs ved siden av ham. Deretter kikket han bort på herr Humburger, som tok seg til hodet og segnet om på gulvet foran scenen.

William forsøkte å putte de to delene sammen igjen. Men til ingen nytte. Han prøvde igjen. Og igjen.

Den måtte være ødelagt. Den MÅTTE!

Kapittel 5

Kontoret var trangt.

William satt på en stol foran museumsdirektøren, som studerte Umuligheten. William kikket mot vinduet. Journalister og andre nysgjerrige hadde samlet seg nede på gata utenfor museet. Han kunne høre dem rope. William kikket tilbake på museumsdirektøren som snudde og vendte på Umuligheten. Han tok frem en lupe som han satte til øyet og stakk de to delene helt opp i ansiktet.

«Hm ... hm», mumlet han. «Det ser ikke ut som om den er brutt opp på noen måte.» Han sendte William et granskende blikk over brillekanten.

William kikket ned i gulvet, som om han hadde gjort noe galt. Og det hadde han jo. Han hadde lovet mamma å holde seg unna.

«Vi må jo underrette pressen. Dette er en aldri så liten verdenssensasjon», sa museumsdirektøren.

All farge forsvant fra ansiktet til William.

«Er det nødvendig?» spurte han og svelget tungt.

Dette var jo helt krise. Mamma kom til å få sammenbrudd. Og pappa ... William turte ikke engang tenke på hvordan pappa kom til å reagere.

Museumsdirektøren ble sittende og stirre tankefullt på William en stund.

«Du er jo under atten, så vi må strengt tatt ha tillatelse fra foreldrene dine før vi snakker med journalister. Husker du nummeret til mamma eller pappa?»

William vred seg i stolen og ristet på hodet. «Det er best at jeg sier det til dem», sa han. «Mamma og pappa er ikke så glad i oppmerksomhet.»

Museumsdirektøren tygget på det et lite øyeblikk før han trakk på skuldrene. «Greit nok», sa han og smilte. «Jeg får noen fra museet til å kjøre deg hjem. Du kan snike deg ut bakveien.»

William reiste seg og gikk mot døra.

«Du …», sa museumsdirektøren.

William stoppet og snudde seg.

«Du vet hvor utrolig dette er, ikke sant?»

En hvit varebil stoppet ved innkjørselen. Døra gikk opp og William hoppet ut. Han gikk mot huset, trakk pusten dypt, som om han skulle dukke under vann, la hånda på dørhåndtaket og gikk inn. Han hørte lave stemmer fra stua.

Mamma og pappa satt i sofaen. En radio sto på i bakgrunnen.

Pappa fikk øye på William. Mamma så ham også. De ble sittende i stillhet i noe som virket som en evighet.

«William», sa pappa til slutt.

William visste ikke hva han skulle si. Pappa vinket på ham og skrudde opp lyden på radioen.

«Vi skal tilbake til Vitenskapshistorisk museum og den sensasjonelle hendelsen rundt Umuligheten. Koden som frem til i dag har gått for å være verdens vanskeligste, er blitt løst. Vi kjenner fremdeles ikke identiteten til den som klarte det», sa nyhetsoppleseren, «men vi har snakket med en av dem som var til stede da det skjedde. Over til deg, Aslak.»

Mammas hender skalv. Hun foldet dem i fanget i et forsøk på å roe dem, men det så ikke ut til å hjelpe. William svelget og kikket i gulvet. Han visste at han hadde gjort noe han absolutt ikke skulle ha gjort.

«Jeg står utenfor vitenskapshistorisk museum sammen med Tordis Voffel, som var til stede da den utrolige bragden fant sted», sa reporteren. «Tordis, kan du fortelle oss hva som skjedde?»

En eldre dame kremtet et par ganger før hun begynte å snakke.

«Jeg var der sammen med barnebarnet mitt. Han liker koder og sånt. Vi var på vei ut, etter at han der med IQ-en måtte gi seg. Vi ville komme oss opp til kafeen før de andre. Jeg hadde lovet Halvor en kroneis. Sjokolade, han er ikke så glad i –»

«Hva var det som skjedde?» avbrøt intervjueren utålmodig.

«Så sto det plutselig en gutt på scenen», sa damen med frydefull forferdelse i stemmen. «Jeg vet ikke hvor han kom fra. Han bare dukket opp. Som fra ingenting. Jeg syntes det var litt merkelig. At et barn skulle få prøve seg. Spesielt etter at de andre smartingene måtte gi opp.»

«Hva skjedde så?»

«Før vi visste ordet av det, hadde han løst koden. Så ble alt helt kaotisk. Jeg tok med meg Halvor og dro ham ut derfra. Man hører jo om at folk blir trampet i hjel, og så hadde jeg lovet ham –»

Pappa skrudde av radioen og ble sittende en stund uten å si noe.

«Var det deg?» spurte han til slutt.

«Jeg …», begynte William. Men klarte ikke si noe mer. Stemmen hans skalv for mye.

Mamma begynte å gråte.

«Det spiller ingen rolle nå. Vi må pakke!» sa pappa og kjørte ut av stua.

Kapittel 6

William gikk opp trappen til andre etasje. Han fortsatte bortover gangen og stoppet da han kom til enden. Han strøk hånda over furupanelet på veggen. Pekefingeren hans stoppet ved et stort kvisthull i panelet. Han lirket fingeren inn i hullet og trykket på noe. Klikk, sa det inne i veggen. Så knirket det fra taket og en luke åpnet seg.

Han hadde laget den hemmelige inngangen selv. William klatret opp stigen og forsvant opp gjennom loftsluka.

Det var akkurat høyt nok under skråtaket til at han kunne stå oppreist. Bortsett fra en lav bokhylle var loftet så å si helt tomt. Noen gamle pappesker i et hjørne. William tente en lampe på veggen og gikk bort til bokhylla. Det var ikke så mange, men dette var de bøkene som betydde mest for ham. William ante ikke hvor mange ganger han hadde lest dem. Hundrevis, kanskje. Han kunne dem utenat. Og det som gjorde dem ekstra spesielle, var at de var fulle av bestefars notater. Når han leste dem, var det som å høre bestefar fortelle. Han hadde lært så mye av disse bøkene. Ting man aldri hørte om på skolen. Han lot fingrene gli over bokryggene: Hulemalerienes hemmeligheter, Pyramidene: verdens største koder, Atlantis: de visste mer enn oss, Jordkloden er ikke hva du tror.

William satte seg på gulvteppet og trakk frem et fotoalbum i skinn som lå gjemt under hylla. Han strøk forsiktig over den første siden. Bestefars håndskrift var så vidt synlig: «Utgravingsdokumentasjon, del 89.»

William bladde sakte gjennom albumet. Han kikket på bildene som bestefar hadde tatt fra forskjellige arkeologiske utgravinger rundt om i verden. Bestefar hadde vært overalt. Men hva han hadde lett etter, og hva han hadde funnet, det ante ikke William. Det var sånne ting han så gjerne skulle spurt bestefar om. Han bladde videre. Her var det bilder fra hele verden: Alt fra kjente steder som pyramidene i Egypt, til hemmelige steder i Amazonas og Tibet. Ved siden av bildene hadde bestefar notert sted og tidspunkt, men aldri hva de lette etter.

Det knirket borte ved stigen. William kikket opp og fikk øye på mamma. Han lukket fotoalbumet.

«Kan jeg få komme opp?» spurte hun.

«Ja», sa William.

Mamma satte seg ved siden av ham. Hun ble sittende en stund med hendene i fanget. William lette etter ord, men fant ingen.

«Det er så mye du ikke vet. Vi ville beskytte deg, ville ikke at du skulle gå rundt og være redd», begynte mamma.

«Hva mener du?» spurte William.

«Pappa og jeg ... vi har alltid visst at dette ikke kunne vare evig. Du er altfor lik bestefar», sa hun og strøk William over håret.

«Jeg tror det er på tide at du får vite hva som skjedde i London for åtte år siden.» Mamma svelget. «Grunnen til at vi ikke er trygge.»

«Er vi i fare nå?» spurte han spakt.

«Ja, jeg tror det», sa hun.

De ble sittende en stund uten å si noe. William strøk hendene over albumet.

«Kan jeg få se?» sa mamma.

William nikket. Mamma smilte da hun så bestefars snirklete håndskrift.

«Tiden går så fort. Det virker som om det var i går jeg så ham sist.»

Hun bladde om. Det neste bildet viste en overgrodd Inkapyramide midt inne i en tett jungel.

«Han elsket jobben sin. Var alltid på farten. Jeg kan nesten ikke huske at han var hjemme da jeg var liten. Kanskje var det derfor han passet så godt på deg før han forsvant. Du betydde alt for ham, William.»

«Hva skjedde med ham?»

«Vi vet ikke sikkert. Han forsvant rett etter at vi flyttet til Norge.»

«Men hvorfor flyttet vi?» spurte William.

Mamma så på ham.

«Det hadde med bestefars jobb å gjøre. Vi vet ikke hvorfor, men bestefar mente at vi var i livsfare, og sendte oss hit. Vi måtte starte et nytt liv her, ingen måtte noen gang få vite at vi var i slekt med bestefar. Det er derfor vi ikke har noen bilder av ham, for eksempel. Og det er derfor vi sjelden snakker om ham.»

«Men hvem er det som er etter oss? Hvordan kan det være livsfarlig at folk får vite at jeg har løst en kode?»

«Det var ikke en hvilken som helst kode, William. Det var verdens vanskeligste. Antagelig er det bare du og bestefar i hele verden som kunne klart det. Det er bare et spørsmål om tid før noen avslører oss.»

Mamma bladde om i albumet. Neste bilde var av en gammel messingkasse full av tannhjul og spaker. Under bildet sto det med bestefars håndskrift: Datamaskin, Hellas. (Alder: udefinerbar).

«Og så er det en ting til …» Mamma nølte.

«Hva da?» spurte William.

«Du vet jo at pappa ikke vil snakke om hvordan han ble lam …»

William nikket.

«Du vet at han var i en bilulykke?» fortsatte mamma.

«Ja», sa William.

«Men han var ikke alene i bilen.»

«Var han ikke?»

«Nei», sa mamma. «Du var i bilen sammen med ham, William.»

«Var jeg?» William kjente at det begynte å svimle for ham.

«Det var så vidt du overlevde. Jeg trodde at du skulle dø. Det var det legene sa. At du kom til å dø.» Mamma tørket en tåre fra øyekroken.

«Men hvordan overlevde jeg, da?» spurte William med skjelvende stemme.

Mamma kikket ned på fotoalbumet. Hun var stille i noe som virket som en evighet.

«Bestefar var på et oppdrag i utlandet. Da han fikk høre om ulykken, tok han første fly hjem. Han satt ved senga di hver eneste natt i ukevis … så begynte du plutselig å bli bedre. Legene forsto ingenting. Bestefar sa det var et under.»

William prøvde å få kontroll over tankene. Hadde han vært døden nær? Og bestefar hadde våket over ham … og så ble han frisk?

Han kikket opp på mamma igjen, og så hvordan kroppen hennes skalv.

«Hvem er det vi gjemmer oss for, mamma?» spurte han. «Har det noe med ulykken å gjøre?»

«Jeg vet ikke, William», sa mamma og reiste seg.

«Men ...?» begynte William og stoppet. Det var tydelig at mamma ikke ville snakke mer om det.

«Vi reiser i morgen. Det er ikke trygt for oss her lenger.»

«Hvor skal vi?» spurte William.

«Langt bort herfra», sa mamma og forsvant ned gjennom loftsluka.

Kapittel 7

William lå oppå dyna med klærne på. Han kikket opp i taket. Klokka var halv fire og han var fremdeles lys våken. Han visste at han ikke kom til å få sove. Det var for mange tanker som stormet rundt i hodet hans. Han tenkte på det mamma hadde sagt om ulykken og om hvordan han hadde holdt på å dø. Hvordan hadde han overlevd? Hadde bestefars forsvinning noe med det å gjøre? William skulle så innmari ønske at bestefar var her. Men det var han ikke. Han fikk vondt i magen hver gang han tenkte på det som hadde skjedd på museet. Nå visste hele verden hvem som hadde løst Umuligheten. Det var hans skyld at de var på rømmen igjen.

William hørte at mamma og pappa romsterte nede i stua. De pakket sammen det mest nødvendige. De skulle kjøre så snart det ble lyst. 

William satte seg opp i senga og så seg omkring i det mørke rommet. Var det blitt kaldere her inne? Han reiste seg og gikk mot vinduet, men stoppet da han tråkket på noe hardt. Han kikket ned og fikk øye på noe som lå på gulvet foran ham. Han satte seg ned på huk. Det var en bille. Den lå på ryggen med de små beina i været. William pirket forsiktig borti den med fingeren. Den reagerte ikke. Han plukket den opp og la den i hånda.

Så gikk han bort til skrivebordet og la billen forsiktig på bordflaten. Han åpnet en av skuffene og tok opp et forstørrelsesglass. Ble sittende og stirre fremfor seg. Dette var ingen vanlig bille. Den var laget av ørsmå metallbiter som ble holdt sammen med mikroskopiske skruer. Det var en mekanisk bille! Og noe av det vakreste og mest avanserte han hadde sett.

Hvordan hadde den kommet seg inn? William kikket bort på vinduet og oppdaget et lite hull i glasset. Han skvatt da det plutselig rykket i billen, den hoppet rundt og landet på beina. Så spratt den over kanten og ned på gulvet. Der ble den stående og betrakte William en liten stund før den på nytt skjøt fart og pilte rundt i rommet. Den stoppet da den kom over en blyant under skrivebordet. Billen snappet til seg blyanten, fortsatte bort til William og la blyanten på gulvet foran ham. Den oppførte seg som en leken hund som ville kaste pinne. William smilte og plukket opp blyanten.

«Vil du leke?»

Billen hoppet opp og ned på gulvet. William kastet blyanten. Den traff veggen og landet på gulvet. Billen løp bort, plukket opp blyanten igjen og la den tilbake ved Williams føtter. William flirte imponert.

«Wow, du er kjapp», sa han før han plukket opp blyanten og kastet den litt hardere.

Blyanten traff dørkarmen og landet ute i gangen. Billen bykset etter, men denne gangen kom den ikke tilbake. Den ble stående ute i gangen og kikke inn på William.

«Kom», sa William.

Men billen kom ikke. Den tappet rastløst med beina i tregulvet. Det var som om den ville at William skulle komme ut på gangen.

«Kom her!» sa William, men da billen ikke rørte seg, listet han seg forsiktig mot den.

«Bli, bliiii», sa han med rolig stemme.

Han stoppet rett foran billen og satte seg forsiktig ned på huk. Han strakte ut hånda, men rett før han skulle til å gripe tak i den, spurtet billen bortover gangen, mot trappene.

«Nei, nei, nei», hvisket William og satte etter.

Billen stanset øverst i trappen og la fra seg blyanten. William stoppet et par meter unna.

«Ikke gå ned dit», ba William.

Men billen hørte ikke på ham og fortsatte ned trappen. William lente seg frem og kikket ned i den mørke gangen i første etasje. Hvor ble den av?

Han hørte at mamma og pappa snakket lavt sammen nede i stua. William snek seg lenger ned trappen og lente seg forsiktig over gelenderet.

«Jeg vet ikke», hørte han pappa si. «Det kan jo være en tilfeldighet. Men jeg tror ikke vi kan ta noen sjanser.»

«Har du snakket med instituttet?» spurte mamma.

«Ja. De er på vei», sa pappa. «De visste selvfølgelig om det som skjedde på museet. Jeg er ganske sikker på at det er de som står bak hele Umulighetsutstillingen.»

«For å spore ham opp?» spurte mamma.

«Han har det i genene. De visste at det bare var et spørsmål om tid før han ville bite på», sa pappa.

«Å sende ham tilbake til England … Er det ingen annen mulighet?» spurte mamma.

«Det er bedre å få ham ut av landet for en stund. Vi kan ikke ta noen sjanser. Instituttet er nok det tryggeste stedet for ham akkurat nå», sa pappa.

«Jeg er så lei av dette. Lei av å gjemme meg. Jeg vil ha det gamle livet mitt tilbake», sa mamma med gråtkvalt stemme.

«Jeg også. Men vi kan ikke ta noen sjanser», gjentok pappa.

En lyd trakk Williams oppmerksomhet bort fra samtalen. Han lente seg enda lenger frem og kikket ned i den mørke gangen. Plutselig fikk han øye på en stor skygge som beveget seg langs veggen og forsvant. William skulle til å rope, men ble avbrutt av pappa som skrek for fulle lunger fra stua: «WILLIAM! KOM DEG UT AV HUSET! LØP! LØP!»

William ble stående i trappen, fullstendig lammet. Så hørte han mamma hyle og pappa som ropte en gang til: «LØP WILLIAM, LØP!»

William snudde seg og sprang bortover gangen. Han styrtet inn på rommet og lukket døra etter seg. Hele huset ristet.

Så hørte han tunge skritt i trappen. Det knakte og dunket idet skrittene nærmet seg. De stoppet like utenfor døra.

William sto helt stille. Holdt pusten. Lyttet.

Ingenting.

Ikke en lyd.

Det var helt stille.

Altfor stille.

Så styrtet William mot vinduet, rett før døra ble knust til pinneved bak ham. Han rev opp vinduet og kastet seg ut i mørket.

Kapittel 8

William landet tungt i den kalde snøen. Han ramlet fremover og stupte kråke før han kom seg på beina igjen og fortsatte på sokkelesten bortover hagen. Det eneste som sto i hodet hans, var å komme seg unna.

Det buldret og knakte i huset bak ham. Det hørtes ut som noen var i ferd med å rasere rommet hans.

Et par sekunder senere spurtet William bortover den snølagte gata. Han hørte et vindu som knuste og noe tungt som landet i hagen. Så eksploderte hagegjerdet bak ham.

Noe var etter ham. Noe stort.

William hoppet inn i en hage. Han vurderte om han skulle banke på hos en av naboene, men slo det fort fra seg. Han måtte komme seg unna. Han snublet videre og fortsatte ut på en gate han ikke kjente igjen. Føttene hans gjorde vondt nå. Lungene hans verket, og det var bare et spørsmål om tid før beina hans ikke orket mer. Han visste ikke hvor han var på vei. Bare at han måtte fortsette.

Plutselig forsvant bakken under ham. Han trillet nedover en skråning. Kom seg på beina og så seg omkring mens han hev etter pusten. Han befant seg i utkanten av et stort jorde. Her rakk snøen ham helt til knærne. Han kikket seg tilbake. Ikke noe tegn til det som var etter ham. Hadde han sluppet unna?

William kjempet for å få kontroll over tankene. Kroppen skalv av kulde. Det hadde begynt å snø igjen. Store snøfnugg dalte ned fra den mørke himmelen.

William fortsatte bortover jordet. Det var tungt å gå i den dype snøen. Han stoppet ved et høyt nettinggjerde ved enden av jordet, og kikket inn. Det så ut som et nedlagt industriområde. Han klatret over gjerdet og satte kursen mot en av de falleferdige bygningene.

Døra til hallen manglet. William gikk inn. Rustent smeltevann dryppet ned fra taket. I et hjørne sto det en lastebil uten hjul. William fortsatte på skjelvende bein bort til bilen og tittet inn. Prøvde døra, den var låst. Han så seg omkring og fikk øye på en stor skiftenøkkel som lå på gulvet. Han knuste vinduet og klatret inn.

Kroppen verket, og hodet føltes som om det var i ferd med å eksplodere. Nå måtte han bare komme seg gjennom natten, så kunne han få tak i hjelp i morgen tidlig. Det første han måtte gjøre var å finne mamma og pappa. Hadde de kommet seg unna? Og den lille billen … den hadde akkurat rukket å advare ham. Hvor kom den fra? Hvem kunne ha … William ble revet ut av tankene da han fikk øye på noe som beveget seg utenfor. Han satte seg opp og lente seg mot vinduet. Ble sittende og stirre ut i mørket i noen minutter. Ingenting. Bare store snøfnugg som lavet ned der ute. William lente seg tilbake i setet igjen.

Plutselig var det som om en bombe gikk av rett over ham. Eksplosjonen kom så plutselig at William ikke fikk tid til å reagere. En jernbjelke krasjet ned i panseret med så stor kraft at frontruta knuste. Det regnet metall og bølgeblikk rundt lastebilen.

Så ble alt stille igjen.

William lente seg forsiktig fremover og kikket opp. Hele taket til hallen var revet bort. Det snødde for mye til at han kunne se om det var noe der oppe.

Så beveget noe seg borte ved døra igjen. To skikkelser kom inn i hallen. Den ene av dem bar på noe som så ut som et gevær som pulserte med et blått lys. Skikkelsen løftet geværet og pekte mot William, som krøp sammen inne i førerhuset.

Plutselig dundret en stor jernklo ned i panseret, grep tak og rykket lastebilen opp i lufta med voldsom kraft. William skrek og klamret seg til rattet. Det siste han så, var en blå stråle som traff lastebilen.

Så ble alt svart.

Kapittel 9

William lå på noe mykt. Kroppen hans vugget forsiktig frem og tilbake. En svak summing lokket ham ut av søvnen. Hva var det som hadde skjedd? Det var noe med snø … et brak og blått lys … Det demret så vidt. Så husket han plutselig pappas forskremte stemme som ropte: LØP, WILLIAM, LØP! Og den lille billen, flukten og lastebilen … William satte seg opp og så seg omkring.

Han satt bak i en bil som kjørte i stor fart på en øde motorvei. William tok seg til hodet, og kjente at han hadde et plaster i panna. Han sjekket resten av kroppen. Bortsett fra at han var litt stiv og støl, virket det som om han var like hel.

Han lente seg frem og kikket gjennom ruta foran seg. I forsetet satt to menn med rødt hår. Var det de samme skikkelsene han hadde sett inne i lagerhallen? William kjente panikken stige. Hvem var de? Hva ville de med ham? Var det disse mennene de hadde gjemt seg for de siste åtte årene?

Han møtte blikket til en av dem i bakspeilet. Mannen betraktet ham med smale øyne før han så bort. William lente seg forsiktig tilbake i setet. Hvis de ville drepe ham, hadde han nok allerede vært død nå. Hadde de kanskje reddet ham fra det som var etter ham? Han banket forsiktig på glasset foran seg. Mennene reagerte ikke. Han banket et par ganger til, hardere.

«HVEM ER DERE?» ropte han.

Men de snudde seg ikke.

Plutselig tonet glasset foran ham over i svart og en vakker dame med mørkt hår og store, blå øyne smilte vennlig til ham.

«Velkommen, William Wenton», sa hun med silkemyk stemme.

William ble sittende og stirre på henne.

Det kunne ikke stemme.

William Wenton?

Det var første gang han hadde hørt noen si det virkelige navnet hans høyt. Hvordan visste hun hva han het? William lente seg frem og studerte det krystallklare bildet. Damen smilte til ham med kritthvite tenner.

«Jeg heter Malin, og har gleden av å ønske deg velkommen til oss på Institutt for posthuman forskning», sa hun. «Om en liten stund ankommer vi Gardermoen, hvor du vil bli fraktet videre med vårt private fly til Heathrow flyplass i England. Derfra vil reisen gå til instituttet, som ligger idyllisk til et sted på den engelske landsbygda. Du vil få mer informasjon på flyet. Inntil da, ønsker jeg deg en fortsatt god reise.»

«Takk», mumlet William.

«I mellomtiden har jeg en hilsen fra foreldrene dine», fortsatte Malin. «De er i trygge hender.»

I trygge hender, gjentok William inni seg. Det betydde at foreldrene hans var i live. Han fikk tårer i øynene. Så dukket mamma og pappa opp på skjermen. De satt i baksetet i en bil som minnet om den William satt i.

«William ...», begynte mamma og kjempet mot tårene. «William, vennen min. Det var ikke sånn det skulle bli. Jeg er så glad for at du ikke ble skadet.» Hun svelget og tørket tårene. «Om ikke lenge er vi sammen igjen.»

Mamma kikket på pappa og tok hånda hans.

«Det er så mye vi skulle ha fortalt deg, William. Men vi tenkte at det var best at du visste så lite som mulig. De kommer til å forklare deg alt når du kommer til instituttet», sa pappa og smilte.

«Jeg er så glad i deg, skatten min», sa mamma.

«Glad i dere også», hvisket William før bildet blinket et par ganger og forsvant.

William stirret på glasset foran seg, som om han ventet på at bildet av mamma og pappa skulle komme tilbake. Men det gjorde det ikke. Han ble sittende og tenke over hva de hadde sagt. Hva i alle dager var instituttet? Skulle han spørre de to sjåførene? De var nok fra instituttet, men det virket ikke som om de var av den snakkesalige typen. Det fikk vente. William kunne ikke annet enn å stole på at mamma og pappa visste hva de snakket om. At han var i trygge hender og at de også hadde det bra. Han lente seg tilbake i det myke setet. Slappet litt mer av nå. Kikket ut på det mørke landskapet som fór forbi.

Et par timer senere kjørte de inn på en lukket del av Gardermoen, hvor et stort og blankt passasjerfly sto og ventet på dem. En mann i flyveruniform vinket til dem før han forsvant inn i cockpiten. Bilen stoppet rett foran snuten på flyet. Så hørtes lyden av elektriske motorer idet fronten på flyet åpnet seg, som kjeften på en gigantisk hai. Og da kjeften sto på vidt gap, kjørte bilen inn.

Kapittel 10

William hadde hele flykabinen for seg selv. Og det var ikke en hvilken som helst flykabin. Det var ingen flyseter her. Bare to store, hvite sofaer. Nå satt William godt fastspent i en av dem. Flyet var allerede i lufta. Gjennom vinduene kunne William se skylaget langt der nede. William ble sittende og lytte. Bare et fjernt sus fra motorene. Alt rundt ham var så skinnende og hvitt. Det var som å sitte i et slags luksusromskip, tenkte William.

Han skvatt til da bordet foran ham plutselig delte seg i to og en skjerm skjøt opp mellom bordplatene. En blå logo hvor det sto «Institutt for posthuman forskning», dukket opp på skjermen. Logoen roterte et par ganger før den forsvant og ble erstattet av Malin.

«Velkommen om bord, William Wenton. Vi på Institutt for posthuman forskning ønsker deg hjertelig velkommen som ny kandidat», sa hun med behagelig, men monoton stemme. «Vi håper du har hatt en fin reise så langt. Du vil om litt bli servert mat og drikke. Spørsmål?»

«Kandidat …?» begynte William.

«En av våre informasjons-oboter vil snart svare på det du måtte lure på», avbrøt hun. «I mellomtiden kan du kose deg med en virtuell omvisning på instituttet.»

Bilder av en enorm, hvit bygning rullet over skjermen foran ham.

«Instituttet ble etablert i 1967 og har siden jobbet utrettelig med forskning til fordel for hele menneskeheten», fortsatte Malin.

Den hvite bygningen var like hvit og blank som flyet William satt i. Men grunnmuren var av stein og så veldig gammel ut.

«Her på Institutt for posthuman forskning smelter fortid og fremtid sammen i skjønn forening. Instituttets spesialitet er forskning på bioteknikk og kunstig intelligens», fortsatte Malin. «Hvert år tar instituttet opp et knippe kandidater som har markert seg innen kodeknekking og problemløsing. Som kandidat hos oss på Institutt for posthuman forskning vil du nyte godt av alle våre fasiliteter. Vi står til tjeneste for å gjøre oppholdet så produktivt som mulig. Takk for oppmerksomheten.»

Så gikk skjermen i svart og forsvant ned i bordet igjen.

William ble sittende og lure på hva det var han nettopp hadde sett. Institutt for posthuman forskning? Hvorfor i alle dager var han på vei dit? Og hva var en kandidat?

Han hørte lyden av en dør som gled opp lenger fremme i kabinen. Lente seg frem og fikk øye på en serveringstralle på hjul som var på vei mot ham. Serveringstrallen stoppet med et knirk.

«Vi kan tilby grov eller fin bagett, med syntetisk skinke eller syntetisk tofu. Er du tørst, kan du velge mellom syntetisk vann, syntetisk appelsinsaft eller marsjuice», sa trallen med metallisk stemme.

William ble sittende og glane på trallen.

«Ja?» sa trallen utålmodig.

«Eh. Bagett med skinke og marsjuice», sa William forfjamset.

«Gode valg. Marsjuicen er på sitt beste på denne tiden av døgnet», sa trallen idet et lokk spratt opp og en robotarm plasserte bagetten og et glass med lilla saft på bordet foran ham.

«God appetitt», sa serveringstrallen. «En avfalls-obot kommer og rydder opp når du er ferdig.»

Det pep fra trallen idet den rygget i stor fart.

«Men?» sa William forvirret.

«En avfalls-obot kommer snart og rydder», gjentok trallen. «Ta den tiden du trenger. Ingen hast.» Så forsvant den ut døra.

William ristet irritert på hodet og kikket på maten foran seg. Han pakket opp bagetten og luktet på den. Hva i huleste var syntetisk skinke? Og marsjuice?

Han tok en forsiktig bit av bagetten og tygget. Skinken smakte akkurat som vanlig skinke, bare bedre. Han tok en bit til. Og en til. Snart glefset han i seg. Dette måtte være den beste bagetten han hadde spist noensinne.

Etterpå tok han en slurk av marsjuicen som nå hadde forandret farge og var rød. Den smakte søte jordbær og vaniljeis. Merkelig, tenkte William og tok en slurk til. Nå smakte den appelsin, og han oppdaget at juicen ikke var rød lenger, den var oransje.

Så åpnet døra seg igjen og den samme trallen trillet mot ham.

«Avfall?» spurte den høflig.

«Er ikke du den samme trallen som –»

«Nei. Det er jeg ikke!» protesterte trallen fornærmet idet en mekanisk hånd skjøt opp fra et lokk og snappet til seg det tomme plastbegeret og servietten.

«Mange takk. Han en fortsatt god reise», sa avfalls-oboten og rygget.

«Men jeg lurer på …»

«En informasjons-obot vil snart svare på det du måtte ha av spørsmål», sa trallen og forsvant ut døra.

William lente seg tilbake i setet, lukket øynene og prøvde å samle tankene. Enda en gang hørte han lyden av døra som ble åpnet foran i kabinen. William kikket opp. Den samme trallen var på vei bortover midtgangen. Den stoppet med et rykk ved siden av ham.

«Spørsmål?» sa den kjapt.

«Ja. Er du servering, avfall og informasjon i én og samme tralle?» spurte William.

«Eksistensielle spørsmål må du ta opp med vår filosof-obot! Jeg kan sende ham ut etterpå. Noe mer?»

«Hvorfor er jeg her?» spurte William.

«Eh ...», sa trallen og ble stille. De små, blinkende lysene sluknet. Det virket nesten som om den skrudde seg av. Eller kortsluttet.

«Hallo?» William banket forsiktig på trallen. Det eneste han fikk til svar var en metallisk og hul lyd. Det var som å slå på en tom brødrister.

Trallen ble stående.

William så seg forvirret omkring.

Så kom plutselig lysene tilbake og trallen summet til live igjen.

«Beklager forsinkelsen», sa trallen. «Spørsmålene dine vil bli besvart når du ankommer hovedkontoret.»

William sank sammen i setet. Han var for trøtt til å krangle med en tralle.

«Noe mer? Jeg har mye informasjon innen luftfart, avfallshåndtering og syntetisk matlaging.»

«Nei takk. Jeg klarer meg», sa William.

«Ha en fortsatt god reise. Vi lander om én time og tretten minutter», sa trallen og rygget. «Sov godt!»

«Sov godt?» gjentok William.

En luke spratt opp i taket over ham, og en blank maske falt ned. Da han kjente lukten, var det allerede for sent. Øynene hans gled igjen.

Kapittel 11

William bråvåknet og kikket seg forskrekket omkring. Han lå i baksetet i bilen igjen. Bilen bremset, og stoppet foran en stor steintrapp. William blunket søvnen ut av øynene og satte seg opp.

Han kjente igjen bygningen fra videoen han hadde sett på flyet. Den så enda større ut i virkeligheten. Så banket det plutselig på vinduet, og en hanskekledd hånd gjorde tegn til at han skulle komme ut. Døra gled opp, og William tok et forsiktig skritt ut. Oppdaget at noen hadde tatt på ham et par nye sko.

«Velkommen, William Wenton», sa en høy og mørk skikkelse og bukket dypt.

William ble stående og se på mannen, som kikket alvorlig tilbake på ham uten å fortrekke en mine. Han var kledd i svart snippkjole, hvit skjorte og blå sløyfe. Han så veldig høytidelig ut.

«Jeg er Tim Bulter», sa han med flat stemme og strammet seg opp.

«William», sa William og rakk ut hånda.

«Det vet jeg», sa Bulter.

De håndhilste kort.

«Jeg er sjefsbutler her på instituttet», sa Bulter. «Hvor er den?»

«Hvor er hva?» spurte William.

«Bagasjen din!»

«Eh. Jeg har ikke med meg noe», sa William litt brydd og smilte unnskyldende.

Bulter kikket forskrekket på ham.

«Har du ikke med deg noe?» utbrøt han. «Ingen rene underbukser, strømper eller noen ting?»

William ristet på hodet.

«Tannbørste?» sa Bulter.

«Jeg fikk litt hastverk», sa William og kjente at han ble rød i kinnene.

«OK», sa butleren. «Kom med meg.»

William ble stående og se på mens Bulter tok av seg den ene hansken og veivet hånda frem og tilbake foran en liten, rød sensor i døra. Bulter senket hånda og tok på seg hansken igjen, idet døra ga fra seg to korte klikk og svingte opp.

«Stig på», sa han og gjorde tegn til at William skulle gå først.

William gikk inn, men stoppet da noen plutselig ropte «Pass opp!»

Han så seg omkring, men kunne ikke se hvor stemmen kom fra. Noe traff ham hardt i beina så han mistet balansen og gikk i bakken. William satte seg fortumlet opp og tok seg til skinnleggen.

«Du må se deg for!» hørte han Bulter kjefte bak seg.

«Unnskyld», sa William og kikket opp.

Men nå så han at Bulter ikke kjeftet på ham. Han sto og viftet med pekefingeren mot en liten, elektrisk støvsuger på gulvet foran seg.

«Sorry, altså. Jeg var på vei til TV-stua. De viser Terminator i reprise», sa støvsugeren unnskyldende mens den kjørte rastløst frem og tilbake.

«Støvsugere ser ikke på fjernsyn», sa Bulter. «Tilbake til dockingstasjonen med deg. Du trenger all strømmen du kan få til i morgen.»

«Ja vel, da.» Støvsugeren snudde og kjørte sakte tilbake dit den hadde kommet fra. «Sorry, kompis», mumlet den til William idet den passerte.

«Forbaska maskiner», snøftet Bulter og gikk videre.

William reiste seg opp og så seg omkring. De befant seg i en stor hall. I taket hang en enorm lysekrone. Foran ham strakte det seg en stor trapp som førte opp til andre etasje. Den trappen må være like bred som en firefelts motorvei, tenkte William.

«Kommer du?» ropte Bulter.

William begynte å gå, men stoppet igjen da han fikk øye på en firkantet metallboks med små, tynne bein som trippet nedover trappene. Da metallboksen nådde det nederste trinnet, snudde den og begynte å gå opp igjen.

«Hva er det der?» spurte William.

«En Trapp-obot», svarte Bulter uinteressert.

«Hva brukes den til?» sa William.

«Den går i trapper», sa Bulter. «Kom. Vi har ikke hele dagen.»

«Men hva er vitsen med en robot som bare kan gå i trapper?» spurte William mens han prøvde å holde følge med Bulter bortover en lang gang.

«Dette er et forskningsinstitutt. Her er det meste av eksperimentell karakter. Og veldig ofte fullstendig ubrukelig.»

Bulter stoppet ved en høy og flat robot som sto urørlig oppetter veggen. Det var som om den prøvde å ikke bli sett.

«Ta denne her, for eksempel», fortsatte Bulter. «Dette er den mest ubrukelige av dem alle. En krangl-obot», sa han med forakt i stemmen.

«Det er ren løgn og ondsinnede rykter», kom det kort fra krangl-oboten.

«Hva gjør en krangl-obot?» spurte William.

«Krangler, selvfølgelig», sa Bulter og skulle til å gå videre.

«Det er bedre enn å være en billig pingvin-etterligning i snippkjole», kom det kjapt fra krangl-oboten.

Bulter stoppet og snudde seg.

«Hva sa du?»

«Ingenting», sa krangl-oboten. «Bare at du er ganske tjukk til å være så lav!»

Bulter gikk helt opp i krangl-oboten og knurret gjennom sammenbitte tenner.

«En dag, når du minst venter det, kommer jeg til å trekke ut kontakten din.» Bulter gliste ondskapsfullt.

«Jeg går på batterier», sa roboten.

«Sludder», sa Bulter og pekte på en ledning som gikk inn i veggen ved siden av.

«Hva er det der, da?»

«Den tilhører lampen», sa krangl-oboten og nikket mot en gulvlampe som sto ved siden av.

«Du kan bare våge deg», kom det kort fra lampen.

Bulter ristet oppgitt på hodet.

«Forstår du hva jeg mener med ubrukelig?» mumlet han til William og fortsatte bortover gangen. «Kom!»

William fortet seg etter Bulter og tok ham igjen idet de passerte en stol hvor det satt en liten, rund robot med lange, tynne bein som dinglet over setekanten.

«Det der er vel en sitt-obot, da?» sa William spøkefullt.

«Du lærer fort», sa Bulter. «Jeg kaller ham bare for Lille Trille. Her er vi.»

Han stoppet foran en stor, hvit dør. «Du kan vente inne på biblioteket til herr Goffman kommer.»

Bulter vinket med hånda et par ganger foran døra. Den gled opp med et elektrisk svupp.

«Inn med deg», sa Bulter. «Og pass deg for bibliotekaren. Han kan være litt … ehmm … uberegnelig av og til.»

Kapittel 12

William så seg rundt. Vegger og tak var av blankt stål. Gulvet også. Sofaen i hjørnet så ut som om den aldri var sittet i. Og på skrivebordet foran ham lå alt i rette vinkler. Han så ikke en eneste bok noe sted. Det lignet faktisk ikke et bibliotek i det hele tatt.

«Herr Goffman er rett rundt hjørnet», sa en hes stemme.

William snudde seg, men kunne ikke se noen. Han ble stående og vente. Husket at butleren hadde advart ham mot bibliotekaren.

«Herr Goffman er rett rundt hjørnet, sa jeg!» gjentok stemmen.

«Jeg hørte det … men, hvor er du?»

«Her, vel», sa stemmen litt irritert.

William hørte lyden av en motor. Men han kunne fremdeles ikke se noen.

«Bak deg», sa stemmen.

William snudde seg, og nå fikk han øye på en robot på hjul med fire lange armer. Roboten var like skinnende blank som biblioteket. Den gikk så i ett med omgivelsene at den så gjennomsiktig ut.

«Er du bibliotekaren?»

«Riktig», sa roboten. «Albert.»

«Men hvor er alle –» begynte William. Han så seg omkring, men rakk ikke fullføre setningen før en av de lange metallarmene til Albert skjøt ut og stakk ham i fingeren med en liten nål.

«AU!» ropte William og trakk til seg hånda. Han holdt opp pekefingeren og så en liten dråpe med rødt blod.

«Beklager», sa Albert mens en av de andre armene snappet til seg bloddråpen med en pipette.

«Hva er det du holder på med?» ropte William, og kikket forskrekket på roboten.

«Bare en liten blodprøve. Helt ufarlig», sa Albert og kjørte til siden. «Sånn. Sett deg i sofaen så lenge. Her har du noe å lese mens du venter. Dette er tross alt et bibliotek.»

Albert rakte William et lesebrett. William nølte litt før han tok imot, og satte seg i sofaen. Han prøvde å slappe av og kikket ned på lesebrettet da han plutselig kjente at det lugget hardt i håret hans.

«AU!» ropte han igjen og kikket forvirret på roboten.

Albert holdt en stor hårdott i en av hendene sine.

«Unnskyld», sa den og gjemte hårdotten bak ryggen. «Bare en helt standard hårprøve. Men nå er jeg ferdig, jeg lover. Ingen flere prøver. Helt sant.»

William lente seg tilbake i sofaen og skrudde på lesebrettet. En oversikt over bøkene dukket opp på skjermen. Alternativ matematikk, het den første. Videre fulgte Pyramideteori og Mekanisk Origami. William måtte smile. Instituttet virket som et sted han kunne finne seg til rette.

«Du har kanskje lest noen av dem før», sa en stemme bak ham.

William snudde seg og fikk øye på en usedvanlig høy og tynn mann. Han hadde på seg svart dress og lente seg til en hvit stokk. Håret var kullsvart. Han kikket på William med dype og mørke øyne.

«Hadde du en behagelig reise?» spurte han.

«Ja», stotret William.

«Bra», sa mannen og flyttet blikket bort på Albert. «Fikk du gjort det du skulle?»

«Ja», sa roboten og holdt frem pipetten og Williams hårtust.

«Da kan du forlate oss», sa mannen.

Albert kjørte ut i gangen, og døra gled igjen etter ham. Den høye mannen ventet til døra var lukket før han gikk bort til William og rakte frem hånda.

«Fritz Goffman», sa han. «Og det er alltid bedre å sitte enn å stå», fortsatte han, og gjorde tegn til at de skulle sette seg.

«Du vet ingenting om meg. Men jeg vet ganske mye om deg.» Goffman så alvorlig på William.

«Hvorfor er jeg her?» spurte William.

«Det er en lang historie. Men det er til ditt eget beste. Du får vite mer etter hvert. Akkurat nå må du bare stole på meg. Er det greit?» spurte Goffman.

William kikket granskende på den lange, tynne mannen en god stund før han nikket. «Videoen på flyet snakket om kandidater», fortsatte han. «Er jeg en kandidat?»

«Jeg vet at det har gått litt fort i svingene i dag. Du er først og fremst her fordi dette er det tryggeste stedet for deg akkurat nå. Men jeg tror også at du kan bli en god kandidat. Det får du vite mer om i morgen», sa Goffman.

«Og hvor er foreldrene mine?»

«De har det bra og er utenfor fare, på et hemmelig sted. Men det var nære på denne gangen.»

«Denne gangen?» spurte William.

«Ja. Det er ikke første gang Abraham Talley prøver seg.»

Abraham Talley? William svelget. «Hvem er Abraham Talley?»

Goffman kikket alvorlig på ham. «En veldig … farlig … mann», sa han med lav stemme.

«Var det på grunn av ham at vi flyttet til Norge?» spurte William.

Goffman dro litt på det før han svarte. «På en måte, ja.»

«Men hvorfor er han etter oss?» spurte William.

Goffman lente seg enda nærmere William. «Han er ikke ute etter dere …» Goffman svelget. «Han er bare ute etter deg.»

William stivnet. «Bare meg?»

«Men han får ikke tak i deg her, William. Instituttet er det absolutt tryggeste stedet du kan være akkurat nå. Inntil vi klarer å spore opp Tobias.»

Hjertet til William gjorde et hopp. Tobias?

«Mener du bestefar?» stotret William.

«Ja. Tobias Wenton», sa Goffman.

«Kjente du ham?»

«Ja, jeg kjente ham godt», smilte Goffman. «Han var en av grunnleggerne av instituttet.»

Kapittel 13

William småsprang ved siden av Fritz Goffman, som gikk med lange steg bortover gangen.

«Tobias Wenton var … er en av de beste kryptologene i verden», sa Goffman. «Du vet hva en kryptolog er?»

«En kodeknekker», svarte William.

«Nettopp.» Goffman smilte. «Instituttet har ikke vært det samme siden han forsvant.»

«Men …», begynte William.

«Du har sikkert mange spørsmål», avbrøt Goffman. «Og jeg skal svare på dem så godt jeg kan. Men det får vente. Det er sent og vi trenger søvn. Rommet ditt ligger i østfløyen opp trappene. Jeg tror du kommer til å trives der.»

William fikk øye på krangl-oboten. Han ventet at den skulle slenge en eller annen kommentar etter dem, men det gjorde den ikke. I stedet bukket den ærbødig idet de passerte.

«Hvor lenge må jeg være her?» spurte William.

«Så lenge det er en fare for at Abraham vil prøve å finne deg», sa Goffman. «Men jeg lover deg at det ikke kommer til å bli kjedelig. Vi har skreddersydd undervisningen for sånne som deg. Du har kommet til rett sted.»

«Sånne som meg?» sa William. «Så jeg er en ... kandidat?»

«Vi får se. Siden du uansett skal være hos oss en stund, kan du like godt få noe å gjøre», sa Goffman med et lurt smil og fortsatte opp trappene.

Trapp-oboten var på vei nedover, og snublet da den desperat forsøkte å gi plass til Goffman. De fortsatte bortover en gang til en av de store sidefløyene, og stoppet foran en rød dør som åpnet seg med et svupp.

«Rommet er ikke så stort, men har alt du trenger», sa Goffman og viste William inn. «I morgen tidlig skal du ha privatundervisning med Benjamin Slapperton. Han vil forklare deg mer om hva vi driver med her på instituttet. Han er en smule eksentrisk. Men han er en av de beste kryptologene vi har, ja, bortsett fra bestefaren din. Du kommer til å stortrives her. God natt.»

Goffman rygget ut av rommet, og døra lukket seg. William kikket seg omkring. Rommet var sparsommelig møblert: En pent oppredd seng med rutete dyne og pute. En kommode, og et skrivebord foran et lite vindu. William gikk rett bort til senga og satte seg. Han tenkte på det Goffman hadde fortalt ham. Var bestefar virkelig en av grunnleggerne av instituttet? Hva var det egentlig de drev med her? Og hvordan kunne Goffman være så sikker på at William var trygg her?

William reiste seg og gikk bort til døra for å sjekke at den var ordentlig låst. Han ristet i håndtaket.

«Dørene er alltid låst etter klokka elleve», kom det plutselig fra døra.

William hoppet forskrekket tilbake.

«Hæ?»

Han lente seg nærmere og fikk øye på en liten høyttaler rett over dørhåndtaket.

«Du er en snakkende dør?» spurte han.

«Dør og dør», sa døra. «Dette er bare en deltidsjobb. Om et år eller to har jeg fått meg en helt annen jobb. Jeg har ambisjoner.»

«Ambisjoner?» gjentok William.

«Ja. Ambisjoner», sa døra bestemt. «Jeg er en fantastisk kokk. Jeg lager den beste lasagnen i verden. Helt garantert. Jeg skal bli TV-kokk.»

«Hvordan kan du lage lasagne når du ikke har armer?» spurte William og tok et skritt tilbake. Etter alt han hadde sett på instituttet allerede, ville han ikke blitt overrasket om et par buktende metallarmer plutselig skjøt ut fra døra.

«OK. Du avslørte meg. Jeg tuller bare. Jeg er en snakkende dør. Jeg lurte deg et øyeblikk, der», sa døra og lo hjertelig.

William lo også. Det var deilig å le, kjente han, så han lo litt til.

«Jeg vet at dette ikke er noe jeg har rett til å spørre om», sa døra etter en liten stund, «men jeg blir så nysgjerrig når det kommer nye folk til instituttet.»

«Hva er det du vil vite?» spurte William.

«Hvorfor tar de inn en ny kandidat på denne tiden av året?» spurte døra.

«Kanskje du heller kan forklare meg hva en kandidat er?» svarte William.

«Har de ikke fortalt deg det?» sa døra.

«Nei.»

Døra tok en liten pause.

«Uff, jeg har visst sagt for mye», sukket den.

«Kom igjen. Hva er en kandidat?» spurte William.

Døra tok en ny pause.

«OK. Kandidater er kodeknekkere .... Eller, sånne som skal bli kodeknekkere, for å være helt korrekt. Nå har jeg sagt det. Ikke spør mer», sa døra. Det var tydelig at den ikke ville si mer.

«Bestefaren min var kodeknekker», sa William.

«Å», sa døra.

«Jeg tror han jobbet her på instituttet», fortsatte William.

«Hva het han?» spurte døra.

William nølte.

«Kom igjen», sa døra utålmodig. «Denne samtalen går begge veier. Jeg forteller deg noe, og du forteller meg noe.»

William kikket seg omkring for å forsikre seg om at han var alene i rommet. Så lente han seg mot døra.

«Tobias Wenton», sa han.

Det var rart å si navnet til bestefar høyt. Da han var liten og lå under dyna etter at han hadde lagt seg, hadde han av og til hvisket det til seg selv. Men han hadde aldri sagt det så høyt. Han kikket på døra og ventet på en reaksjon, men det kom ikke en lyd.

«Hallo, er du der?» spurte William.

Ikke noe svar. William banket lett på den lille høyttaleren.

«Er du der?»

«Tobias Wenton?» hvisket døra. «Er du sikker?»

«Ja, helt sikker», sa William. «Har du hørt om ham?»

«Om jeg har hørt om ham?» hvisket døra. «Tobias Wenton er den beste kryptologen vi har hatt her på instituttet. Han bodde faktisk på dette rommet i mange år.»

«Gjorde han?» spurte William overrasket.

«Ja. Men han var mye på reise. Jeg gledet meg alltid til han kom tilbake. Han hadde så mange artige historier. Vi var veldig gode venner. Så plutselig –» sa døra og tidde.

«Forsvant han», la William til.

«Stemmer. Og han tok med seg …» Det spraket i høyttaleren. «Nei, nå har jeg sagt nok», sa døra. «Du får snakke med herr Goffman hvis du vil vite mer.»

«Vent litt!» sa William.

«Snakk med herr Goffman», gjentok døra. «De to var ikke akkurat perlevenner i tiden før han forsvant …»

«Var de ikke?» William sperret opp øynene. «Hvorfor ikke?»

«Jeg har sagt for mye», sa døra igjen og ble stille.

William ble stående og vente. Så banket han forsiktig på døra.

«Hallo?» sa han. Men den eneste som svarte, var vinden som ulte utenfor. William snudde seg og så at snøen pisket mot det lille vinduet.

Han gikk bort og kikket ut i mørket. Han følte seg fremdeles ikke helt trygg her. Kunne dette vinduet holde ute det som hadde angrepet dem hjemme?

Kapittel 14

«Bank, bank ...»

William gryntet og trakk dyna over hodet.

«BANK, BANK!»

«Fem minutter til, mamma», mumlet han. «Bare fem minutter!»

«Jeg er ikke mora di», kom det litt brydd fra døra.

Nå husket plutselig William hvor han var. Flyturen, instituttet, Fritz Goffman og den snakkende døra. Han satte seg opp i senga. Myste med trøtte øyne mot sola som skinte inn gjennom det lille vinduet og badet hele rommet i et gyllent lys.

«BANK, BANK!» kom det på nytt fra døra.

William kikket på klokka. «Hvorfor maser du sånn? Vet du ikke hvor tidlig det er?»

«Tror du jeg gjør det bare på gøy? Det er faktisk noen som banker på. BANK, BANK, BANK!» ropte den på nytt.

William vippet føttene over sengekanten.

«Hvem da?»

«Hvem da? Er det ikke derfor man pleier å åpne dører? For å finne ut hvem som er på andre siden?» sa døra.

William reiste seg og tasset over det kalde steingulvet. Han lukket døra forsiktig opp, stakk hodet ut og så seg omkring.

Ikke en sjel.

Luktet han bacon?

«Det er jo ingen her», sa han.

«Se ned, dummen.»

På gulvet sto et brett med rykende fersk frokost. Egg, bacon, pølser, bønner og ristet brød med smør. William bøyde seg ned og løftet brettet forsiktig opp med begge hender. Han rygget inn i rommet og lukket døra med den ene foten, plasserte brettet på skrivebordet og satte seg.

«Er dette syntetisk, sånn som på flyet?» spurte han og kikket bort på døra.

«Syntetisk som bare det. Men like godt og mye sunnere», svarte døra.

William stakk gaffelen i et tykt baconstykke og puttet det i munnen. Så prøvde han bønnene og det stekte egget. Det smakte himmelsk. Før han visste ordet av det, var tallerkenen tom.

«En av de beste frokostene jeg har smakt!» mumlet han, og tok en god slurk av teen. William kjente at kreftene begynte å vende tilbake.

Han hadde vært så oppslukt av den deilige frokosten at han ikke hadde lagt merke til den fantastiske utsikten utenfor vinduet. William satte fra seg tekoppen, skjøv frokostbrettet til side og krøp opp på skrivebordet. Han presset nesa mot det kalde glasset.

Utenfor strakte det seg en snødekt park så langt han kunne se. Store trær som sikkert var flere hundre år gamle, og statuer, fontener og trimmede busker. I midten av parken var det en frossen innsjø som var omringet av benker og små lysthus.

William fikk øye på en sky av snø som beveget seg bak en rekke med høye trær. En avlang beltemaskin kom til syne og fortsatte bortover hagen. Maskinen så ut som en enorm støvsuger. Snøen forsvant inn i en stor, trompetlignende skuff og ble spyttet ut som tørre snøkrystaller fra en pipe på toppen. Snøkrystallene blinket i sollyset før de forsvant i løse lufta.

Beltemaskinen passerte en mann som trillet en stor snøball foran seg. Mannen hadde rød strikkelue på hodet og et stort grønt skjerf rundt halsen. Han stoppet ved en snøborg og plasserte snøballen på enden. Så tok han et par skitt tilbake, satte hendene stolt på hoftene og betraktet verket sitt. En liten, firkantet robot med blå strikkelue dukket opp bak snøborgen og nikket bekreftende. Plutselig skjøt det blå flammer ut av føttene til mannen, som lettet og fløy bort til den lille roboten. På veien bort mistet han lua si. Solstrålene glitret i det blanke metallhodet. Dette var ikke en mann, men en robot, det også. William stirret fascinert på de to robotene som fortsatte å lage snøballer.

Da snøskyen bak beltemaskinen var borte, fikk William øye på et gigantisk bur bak trærne. Buret måtte være på størrelse med en fotballstadion. Bak gitteret kunne William skimte grønne busker og trær. Store, røde lamper skinte ned på plantene som var helt blottet for snø. Her og der kunne han se konturene av store, flygende skikkelser med vinger som sirklet oppunder lampene. Han forsøkte å åpne vinduet så han kunne få se bedre. Men det var frosset fast til karmen og rikket seg ikke.

«Bank … bank … BANK!»

William skvatt og hoppet ned fra skrivebordet.

«Hvem er det?» spurte han.

«BANK ... BANK … BANK!» skrek døra enda høyere. «Sorry. Jeg er programmert til å justere intensiteten i forhold til bankingen på utsiden. Dette er garantert Harriet. Hun har alltid dårlig tid og banker så hardt at jeg har hodepine i timevis etterpå. Skynd deg å åpne før hun gjør det igjen.»

William skyndte seg bort til døra og åpnet. Foran ham sto en liten og rødmusset dame med grått skjørt, lilla bluse og store briller. Hun var like bred som hun var høy og holdt en grå mappe under armen. Hun vinket på William mens hun trippet rastløst på høye hæler.

«Vi er sent ute. Kom!» sa hun før hun snudde og gikk med kjappe skritt bortover gangen.

«Kom deg avgårde», sa døra. «Hun venter ikke.»

William tok på seg skoene og fortet seg ut i gangen.

«Kom igjen. Vi har ikke hele dagen på oss!» ropte den lille damen. Hun var allerede kommet til enden av gangen, og William måtte løpe for å ta henne igjen.

«Jeg heter Harriet og skal følge deg til innføringstimen med Benjamin Slapperton. Har du hørt om ham?»

William ristet på hodet. «Nei. Bare navnet hans.»

«Han er litt merkelig», sa Harriet og kikket på William over brillekanten. «Men kom igjen, nå. Vi har liten tid.»

De rundet et hjørne og fortsatte ned en smal steintrapp. Harriet fortsatte ned trappene uten å senke på farten. De korte beina hennes gikk som trommestikker. William hadde problemer med å holde følge.

Harriet åpnet en tung eikedør, og de kom ut på baksiden av bygningen. Så fortsatte de ut i den store, snøkledde parken som William hadde sett fra rommet sitt. Morgensola skinte fra skyfri himmel og fuglekvitter hørtes fra trærne. Harriet fortsatte gjennom snøen uten å senke tempoet. William kikket ned på de høyhælte skoene hennes som stampet bortover det glatte underlaget. Han forsto ikke hvordan hun klarte å holde seg på beina.

Så fikk han øye på det enorme buret han hadde sett fra rommet sitt. Det ruvet over dem som et fjell. Over en dobbel smijernsport hang et stort skilt, hvor det sto: «KYBERNETISK HAGE. Ikke mat plantene! Nivå 3.»

«Hva er det der?» spurte William.

Harriet kikket opp. «Det vil du tidsnok finne ut.»

«Men hva betyr nivå tre?» fortsatte han.

«Det betyr at det er en stund til du slipper inn dit», sa hun og satte opp farten. «Det kan du egentlig være glad for. Det er et fryktelig sted.»

William kastet et blikk bakover mot skiltet mens de hastet videre. Han visste godt hva «kybernetisk» betydde. Han hadde lest mange av bestefars bøker om kybernetikk. Det var læren om avanserte tekniske systemer. Noe man brukte når man for eksempel lagde roboter. William flyttet blikket til plantene i det store buret. Hvis en hage var kybernetisk, betydde det at den på en eller annen måte var teknisk.

William verket etter å ta en nærmere kikk, men det fikk vente. Nå hadde han nok med å holde følge med den lille kappgjengeren foran seg.

«Kom igjen. Vi har ikke hele dagen», sa Harriet og småsprang bortover snøen.

William fortet seg etter, men stoppet da en snøball plutselig traff henne i nakken. Hun hylte og bråsnudde.

«Hva er det du holder på med?» ropte hun og stirret olmt på William mens hun børstet snø bort fra nakken.

«Det var ikke meg», sa William forskrekket.

«Sludder, det var –» begynte hun, men ble avbrutt av en ny snøball som traff henne i ansiktet så de store brillene falt av nesa hennes og landet i snøen.

William snudde seg i retningen snøballen kom fra, og fikk øye på de to robotene som sto bak snøborgen et stykke unna.

«En dag kommer jeg til å få dere sendt på skraphaugen», freste Harriet mens hun blåste snøen av brillene sine.

Det virket ikke som om de brydde seg noe særlig om truslene hennes. Den største roboten begynte å lage en ny snøball.

«Skynd deg!» ropte Harriet og satte avgårde. «Vi er bak skjema.»

Kapittel 15

De stanset utenfor en steinbygning med rundt kobbertak. Denne bygningen så ut til å være mye eldre enn hovedbygningen. Over døra hang et skilt hvor det sto «Orbatorium» med gylne bokstaver. Døra ble revet opp og en mann i hvit frakk stakk hodet ut.

«God morgen, Benjamin. Jeg har med meg William Wenton for Innføring», sa Harriet og nikket mot William.

Benjamin Slapperton holdt hånda opp foran øynene for å skygge for den skarpe sola.

Håret hans var rufsete. Han ble stående og se på William en liten stund.

«William Wenton?» sa han til slutt tankefullt og lente seg fremover.

Så tok han tak i genseren til William og trakk ham inn gjennom døra, som smalt igjen rett foran Harriet. William kunne høre at hun kjeftet på andre siden.

«Irriterende dame», sa Slapperton og kikket på William. «Synes du ikke?»

William vred litt på seg. «Jeg har nettopp truffet henne.»

«Ja. Det er sant. Du får vente til du blir kjent med henne før du begynner å mislike henne», sa Slapperton og viftet mot en stol som sto foran en stor, grønn tavle. «Du kan sette deg der.»

William så seg omkring. Rommet var rundt, og taket var buet. Langs veggene ruvet høye hyller fulle av mekaniske innretninger i forskjellige former og fasonger. I et hjørne sto en stor dampmaskin i messing, og i taket hang det en mekanisk ørn. William kjente at hele kroppen sitret av spenning. Han visste at dette var mer enn mekanikk. Dette rommet var fullt av mekaniske koder. Koder han hadde lest om i bestefars bøker. Koder han aldri hadde trodd at han skulle få se i virkeligheten.

«Du ser da ut som en helt vanlig gutt», sa Slapperton og kikket granskende på William. «Tenk at en gutt som ser så vanlig ut skulle klare å løse noe så uvanlig som Umuligheten.»

Slapperton klødde seg i den mørke barten sin, men skvatt til da den plutselig hoppet ned på skulderen hans.

«Nei, kom tilbake!» ropte han mens han forgjeves prøvde å fange barten som fortsatte nedover jakka og hoppet over på skrivebordet. Barten fortsatte i sikksakk mellom alt rotet. Slapperton snappet til seg en kaffekopp som han omsider fikk klasket over barten.

«Har deg!» ropte han og gliste fra øre til øre mens han holdt den sprellende barten opp så William kunne se.

«Hva synes du?» spurte Slapperton fornøyd. «Har laget den selv.»

William nølte. «Hva er det?»

«En mekanisk bart. Den løper litt ærend for meg og sånn. Veldig praktisk så lenge den oppfører seg, men den kan være litt rampete av og til.»

Slapperton plasserte barten under nesa igjen.

«Men hvor gjorde jeg av … hmmm … jeg hadde den jo nettopp …» Slapperton rotet rundt på skrivebordet. «Jeg la den jo nettopp her. Ah, der er den», sa han og løftet opp noe som William umiddelbart dro kjensel på.

«Denne har du vært borti før», sa Slapperton og holdt frem en avlang sylinder.

Det var ingen tvil. Det var Umuligheten.

«Ja.» William rødmet. «Hvordan fikk du tak i den?»

«Jeg har laget den.» Slapperton smilte stolt.

William satte seg opp i stolen.

«Men …», stotret han. Mange tanker slo plutselig ned i hodet hans på en gang.

«Var det dere som arrangerte Umulighetsutstillingen?»

«Jepp», sa Slapperton.

«Men hvorfor?»

«For å finne deg, selvfølgelig.» Slapperton kikket på Umuligheten. «Vi visste ikke hvor i verden Tobias hadde gjemt dere. Så vi sendte Umulighetsutstillingen på turné. Det tok lenger tid å finne deg enn planlagt. Norge, liksom. Hvem skulle trodd det? Men du bet på kroken til slutt.»

William kjente at han begynte å bli redd. Hvis bestefar ikke ville at instituttet skulle finne dem, var det kanskje ikke så bra at han var her?

«Jeg vet hva du tenker», sa Slapperton. «Hvorfor ville ikke bestefaren din at vi skulle finne deg?»

William så opp på Slapperton og nikket.

«Tobias var en smule paranoid i tiden før han forsvant. Spesielt etter ulykken din. Han ville nok ikke ta noen sjanser, og gjemte dere unna i Norge. Du har arvet mye etter bestefaren din og jeg visste at du ikke ville klare å holde deg unna.» Slapperton smilte.

«Men hvorfor?» spurte William.

«Først og fremst fordi vi tror du er tryggere her», sa Slapperton og kremtet, «… og fordi jeg tror at du kan hjelpe oss å finne ham.»

«Finne bestefar?» utbrøt William.

«Ja», sa Slapperton og la fra seg Umuligheten. Han dro noe opp av jakkelomma. Det var en kule. Han holdt den frem så William kunne se. Kula var på størrelse med et eple, og den var full av merkelige tegn.

«Alle kandidatene får en», sa Slapperton.

Der var det igjen, kandidatene. William så spørrende opp på Slapperton.

«Beklager. Jeg glemmer at du ikke vet så mye om instituttet ennå. Kandidatene er neste generasjons kodeknekkere. Alle har spesielle evner som vi forsøker å utvikle her på instituttet. Vi har funnet dem på nesten samme måte som vi fant deg. Bare ikke under så dramatiske omstendigheter, selvfølgelig.»

«Har de andre kandidatene også vunnet konkurranser?» spurte William.

«Ja. Vi har for tiden seks andre her. Antallet varierer, men det er aldri mange. Vi snakker om ekstraordinære talenter. Og dem finnes det ikke så mange av. Du får møte dem i morgen. I dag bør du bruke tiden på å gjøre deg kjent med orben din.» Slapperton la kula i hånda til William. Den var kald og tung. Mye tyngre enn den så ut.

«Orb? Er dette en o … Au!» William kikket ned på kula og oppdaget en ørliten nål som nettopp hadde stukket ham. Nålen forsvant inn i kula igjen.

«Ingenting å bekymre seg for», sa Slapperton. «Den bare sjekker at du er rett person.»

«Rett person?» gjentok William.

«Hver orb er personlig. Du husker sikkert prøvene som ble tatt av deg da du kom hit?»

William nikket.

«Denne orben er spesialprogrammert til deg. Nå kjenner den den genetiske koden din og det er bare du som kan bruke den. Og ta det med ro, den kommer ikke til å stikke deg hver gang du bruker den», sa Slapperton og smilte lurt.

«En orb er en nøkkel», fortsatte han. «Men ikke en hvilken som helst nøkkel. Orben er et mekanisk puslespill som har ti nivåer. Etter hvert som du løser nivåene, får orben nye egenskaper. Og du får også tilgang til nye deler av instituttet», sa Slapperton.

William kom på hva det sto på skiltet til den kybernetiske hagen.

«Så jeg må komme til nivå tre for å komme inn i det store buret der ute?» spurte han.

«Korrekt. Men du må smøre deg med tålmodighet. Man bruker gjerne noen uker på å løse første nivå.»

William kikket ned på orben sin. Den hadde forskjellige deler som kunne snus og vendes på, akkurat som Umuligheten. Et lysende «null» blinket i blått på et lite display.

«Betyr dette at jeg er en kandidat?» spurte William.

«Kunne du tenke deg å være en?» sa Slapperton.

William måtte smile. Dette var nesten for godt til å være sant.

«Ja», sa han.

«Strålende!» ropte Slapperton og klappet i hendene. «Men jeg må stikke.» Han kikket på klokka og fikk det plutselig travelt. «Du kan sitte her og bli kjent med orben din. Du finner veien tilbake selv.» Slapperton samlet sammen en bunke med papirer.

«Bare lukk døra etter deg når du går. Det er smekklås», ropte han og snublet ut.

William satt alene. Han lukket øynene og klemte hendene forsiktig rundt orben. Kjente med en gang at det begynte å dirre i magen. En varm følelse spredte seg opp gjennom ryggraden og ut i armene. Nå var det bare ham og kula. Han åpnet øynene igjen.

Symbolene hadde begynt å lyse nå. Så var det som om de løsnet fra kula og lettet. Noen av symbolene ble mindre, mens andre ble større og lyste kraftigere i forskjellige farger. Og plutselig ante William et slags mønster. Fingrene hans begynte å snu og vende på de små delene som holdt orben sammen.

Så begynte den å vibrere.

Vibrasjonene økte helt til det føltes som om de skulle riste i stykker hendene hans. William slapp orben og gispet da den ble hengende i lufta foran ham. Han ble stående og stirre på den metalliske kula. Det klikket et par ganger inne i orben før den vred litt på seg, som om den så seg omkring. Så skjøt en blå stråle ut av et lite hull i metallet. Strålen traff William med en lysende blå prikk midt i panna før den begynte å bevege seg lynraskt frem og tilbake. Som om den scannet ham? Så forsvant strålen like fort som den hadde dukket opp. William strakte hånda ut og pirket forsiktig i orben med pekefingeren. Orben svarte med å gi fra seg et par elektroniske lyder før den plutselig datt mot bakken. William fanget den med hånda. Han kjente på vekten. Orben virket mye lettere nå. Han kikket på det lille displayet. Nullen var nå erstattet med et lysende ettall.

William smilte.

Han var kommet til første nivå.

Kapittel 16

En time senere sto William foran jernporten til den kybernetiske hagen. Han kikket ned på orben som han holdt i hånda. Et tretall blinket i det lille displayet. Det hadde gått overraskende greit å komme seg til nivå tre. Ved nivå to vokste orben og ble like stor som en badeball. Og da William løste nivå tre, krympet den og ble liten som en klinkekule.

William la hånda på det kalde stålet og forsøkte å trekke porten til seg, men den var låst.

«Det er vel her du kommer inn i bildet», sa han og løftet opp den lille orben.

Men hvordan virket den, egentlig? Han husket hva Slapperton hadde sagt: At orben fungerte som en nøkkel. Han lot blikket gli over porten. Hvis orben var en nøkkel, måtte det jo være et nøkkelhull et sted?

Øyene hans stoppet ved en rund fordypning midt i porten. Inni fordypningen oppdaget han et lite, rundt messingskilt. William bøyde seg frem for å se bedre. En liten orb og tallet tre var gravert inn i messingen. William løftet orben opp foran fordypningen.

Men ingenting skjedde.

Han førte den litt nærmere. Og plutselig ble orben dratt ut av hånda hans og traff porten med et høyt klank.

Så begynte den å snurre, og før William visste ordet av det lød et knirk fra porten idet den gled opp.

«Velkommen til instituttets kybernetiske hage», sa en monoton stemme. «Av sikkerhetsmessige hensyn ber vi deg om å holde deg på oppmerkede stier. Og husk: ikke mat plantene. God tur.»

«Takk», sa William og puttet orben i lomma.

Hagen var enorm. Høye palmer og frodige trær så langt han kunne se. Han kikket opp. Det måtte være hundre meter til toppen, minst. Store fugler sirklet oppunder enorme varmelamper. Det var som å være i en jungel. Varmt, overveldende og litt skummelt.

En brolagt sti forsvant inn blant trærne foran ham. William begynte å gå. Etter å ha passert et lite skogholt kom han ut i noe som lignet en park, og fikk øye på noen store bur som sto langs stien. William stoppet ved et av burene og kikket på den grønne planten bak gitteret. Det så ut som en helt vanlig kaktus. Ferrum Ictus, sto det på et lite messingskilt.

«Ferrum Ictus ...», sa William høyt for seg selv og lente seg forsiktig nærmere. Han visste at ferrum var latinsk for jern. Og at ictus betydde bitt. Jernbitt. Merkelig navn på en kaktus, tenkte han. Og så slo det ham. Det var nok en grunn til at noen hadde gitt kaktusen det navnet. William trakk seg bakover akkurat idet kaktusen skjøt frem og gapte med en stor munn full av spisse ståltenner. Kaktusen satte tennene i gitteret som om den forsøkte å ta en bit.

«Wooow!» utbrøt William henrykt. Han ble stående og se på kaktusen som kjempet mot buret som om det skulle være et bytte. Så slapp den taket og hveste mot William.

«En kybernetisk robotkaktus», sa han høyt til seg selv. «Kult.»

William snudde seg og så på de andre burene. Faktisk så de fleste plantene litt kunstige ut. Noen hadde til og med små, blinkende lamper her og der. William fortsatte inn i hagen mens han leste høyt fra skiltene han passerte: Toxic Vegetabilis, Pulchra Inferno, Homicidium Plantate, Diabolus Infernum.

William stoppet ved en enorm slyngplante som hang mellom to trær. Den så ut som et kjempestort og grønt edderkoppnett. Planten beveget seg sakte frem og tilbake som om den svaiet i vinden. Men det var helt vindstille her inne. William bøyde seg frem og gransket skiltet. Viridi Polypus.

«Grønn Blekksprut», sa han til seg selv.

Han tok et par skritt tilbake. Ble stående og stirre på slyngplanten, og ventet på at noe skulle skje. I samme øyeblikk hørte han et øredøvende skrik like over seg.

Han kikket forskrekket opp og så det store, blanke nebbet til en gigantisk fugl som stupte mot ham.

Men før William rakk å kaste seg ned på bakken, skjøt slyngplanten i været og snappet den store fuglen til seg med et titalls store fangarmer. Fuglen skrek og flakset med de store vingene sine, men den satt bom fast i de grønne tentaklene. William snublet bakover uten å ta blikket fra fuglen som forgjeves kjempet mot den glupske planten. Den grønne blekkspruten stappet den desperate fuglen ned i et stort, mørkt gap. Etter å ha tygget og svelget, satte planten i et høyt rap og gulpet opp fjær og metalliske beinrester som den spyttet på bakken.

William kjente at det var på tide å stikke.

Han så seg om etter utgangen. Han hadde vært så opptatt av alle plantene at han helt hadde glemt å følge med på hvor han gikk. Han begynte å gå tilbake samme vei som han kom. Nå var det som om alle plantene strakte seg etter ham med sultne, metalliske kjefter fulle av sylskarpe tenner.

Han satte opp farten.

En stor solsikke snudde seg mot ham og knurret. William hoppet til siden og snublet i et lavt gjerde som skilte stien fra en stor gressplen. «IKKE TRÅKK PÅ GRESSET!», sto det med svarte bokstaver på et skilt. William fikk øye på den store smijernsporten på andre siden av plenen. Han så seg omkring før han hoppet over gjerdet og la på sprang.

Det gikk noen sekunder før William oppdaget at han ikke beveget seg fremover. Han løp fortere, men rikket seg fremdeles ikke av flekken. William kikket ned og så at gresset beveget seg bakover under ham. Hvert eneste gresstrå vendte seg i motsatt retning av det han ville.

William stoppet opp.

Han kjente panikken vokse. Dette var ikke vanlig gress. Han snudde seg og gikk forsiktig tilbake mot gjerdet igjen. Men gresset beveget seg bare andre veien, og han ble stående på samme sted. William så seg hjelpeløst omkring.

Så forsvant plutselig føttene under ham. Lufta ble slått ut av lungene hans idet han traff i bakken. William ble liggende og gispe etter luft. Han forsøkte å komme seg opp, men uansett hvor mye han prøvde, skled armer og bein vekk under ham.

Så begynte gresset å flytte seg i en bestemt retning. Det var som om han ble båret av tusenvis av små maur. Plutselig fikk han øye på et hull som åpnet seg i midten av plenen. Det surklet og gurglet, og en forferdelig stank steg opp fra mørket bak noen store ståltenner.

«HJELP!» ropte William av full hals.

Han stirret fortvilet på det store gapet som nærmet seg. Lukket øynene og la hendene over ansiktet. Han var bare sekunder unna ståltennene nå. Så sluttet plutselig gresset å bevege seg.

Er jeg død nå? tenkte han. William turte ikke åpne øynene. Han ble liggende og vente på at gresset skulle begynne å bevege seg igjen. Kjente på stanken at han var like ved den store kjeften.

«Den har en av-knapp!» sa en stemme et stykke unna.

William åpnet øynene og kikket seg omkring. Han lå rett ved siden av det gapende hullet. Det ene buksebeinet hans hang fast i en av ståltennene. Stoffet revnet da han trakk beinet til seg. William kom seg opp og fikk øye på en skikkelse som sto på stien på andre siden av gjerdet.

Det var en jente. Hun hadde mørkt hår samlet i en lang flette som hang over den ene skulderen. Hun holdt en bunke med bøker i hendene.

«Alle maskinene har en av-knapp. Se etter en neste gang du holder på å bli spist», sa hun alvorlig og pekte på en stor og rød knapp på et kontrollpanel hvor det sto: AV/PÅ.

William forsøkte seg med et smil. «Takk.»

Hun snudde og begynte å gå.

«Vent!» ropte William og løp etter henne.

Jenta stoppet og kikket spørrende på ham.

William hoppet over det lave gjerdet, men snublet og holdt på å falle. Han hentet seg inn med et par ustødige steg.

«Takk for at du …», begynte han og pekte mot det gapende hullet i plenen.

«Cibum Tritor», sa hun tørt.

«Hæ?»

«Kjøttkvern, betyr det. Ikke særlig originalt, synes jeg. Men originalitet er jo noe de fleste av disse tåpelige maskinene mangler», sa hun og kikket foraktelig på plantene rundt dem.

«Hva heter du?» spurte William.

«Iscia», svarte jenta.

«Som øya utenfor Napoli?»

Hun nikket. «Men uten ‘h’.»

De ble stående og se på hverandre en liten stund.

«Hva er alt dette?» spurte William og kikket seg rundt.

«Eksperimenter, selvfølgelig. Som resten av alle dingsene instituttet er stappfullt av», sa hun.

«Du er ikke så glad i roboter, forstår jeg», sa William. «Er du en av kandidatene her?»

«Du spør så mye», sa Iscia. «Hvordan kom du deg inn her, egentlig?»

«Med denne», sa William og hentet orben opp fra lomma.

«Med den?» utbrøt hun.

«Ja», sa William.

«Når fikk du den, da?»

«I dag.»

«Du har ikke løst den til nivå tre allerede?»

William kjente at han rødmet. Han senket blikket.

«Du har uansett ikke noe her inne å gjøre. Jeg er den eneste som pleier å komme hit», sa Iscia.

Hun snudde og gikk med bestemte skritt bortover stien. William ble stående og se etter henne til hun forsvant bak to knurrende rosebusker.

Kapittel 17

William hoppet ut av senga og trippet bortover det kalde gulvet. Han åpnet døra og forventet å finne en like deilig frokost utenfor som han hadde fått morgenen før. Skuffelsen var stor da det eneste som lå på gulvet utenfor, var en brun pakke.

«Hva venter du på?» sa døra. «Du må åpne den. Dette er en stor dag.»

William løftet pakken, og ble enda mer skuffet da han kjente at den var myk. Han gikk bort til senga og satte seg. Et lite, håndskrevet kort var stukket inn under den stramme hyssingen. Han trakk ut kortet og leste: «Møt opp i mathallen presis kl. 07.00.»

William kjente plutselig at han gledet seg. Han skulle sikkert få møte de andre kandidatene. Og Iscia også. Han åpnet pakken og kikket på det som lå inni.

En bunke med klær.

William reiste seg og la klærne etter hverandre på senga: en grå tweedjakke, en lysegrønn skjorte, en lilla sløyfe, en mørkeblå bukse og et par svarte sko.

Noen minutter senere sto han foran speilet og så på seg selv. Jakka var litt for stor. Og buksene kanskje litt for lange.

Han så annerledes ut.

Altfor ordentlig.

William rufset til håret.

Det hjalp ikke.

Han åpnet den øverste knappen i skjorta og løsnet litt på sløyfa.

Det hjalp litt.

Han fikk øye på en liten skinnlapp som var sydd fast på utsiden av brystlomma. Han gikk nærmere speilet og kikket på den. Det var bilde av en orb. Han hentet orben sin fra nattbordet og puttet den i lomma. Den passet perfekt.

«Lykke til, William», sa døra.

William gikk mot trappene. Noe fikk ham til å stoppe. Han snudde seg. Lenger nede i gangen sto en gammel dame bak en vasketralle. Hun kikket på ham uten å hilse. En liten kolibri satt på skulderen hennes. William nikket til henne før han snudde og fortsatte bortover gangen. Kastet et siste blikk bakover, før han tok fatt på trappene. Den gamle damen var borte.

William stoppet i døråpningen til den store matsalen. Det måtte være over hundre mennesker der inne. Mest voksne. Noen med hvite frakker, andre i dress. Forskjellige roboter hastet frem og tilbake mellom de runde bordene. De serverte og ryddet i et voldsomt tempo.

«William Wenton?»

William så seg rundt og fikk øye på en høy og tynn robot i svart dress som kom trillende mot ham på fire små hjul.

«Ja», svarte William.

«Følg meg», sa roboten før den snudde og fortsatte inn i salen igjen.

William svelget og fulgte etter mellom bordene. Noen av de voksne kikket opp fra maten sin og nikket. William nikket tilbake.

«William», hørte han noen si bak seg.

Han snudde seg og fikk øye på Benjamin Slapperton som satt alene ved et bord og vinket. «Dere skal til meg etter frokosten. Vi snakkes da», sa han og smilte.

William nikket kort og fortsatte etter serverings-oboten.

«Værsågod. Her skal du sitte.» Roboten pekte med en tynn arm mot et bord hvor Iscia satt sammen med fem andre.

Alle så ut til å være omtrent like gamle som William. De var kledd i samme uniform som ham. William syntes ikke de så spesielt intelligente ut. Helt vanlige, egentlig. De kunne gått i klassen hans hjemme i Norge. Han hilste høflig. De nikket tilbake, sa ikke noe.

William satte seg. Iscia gløttet bort på ham. Han smilte til henne, men hun fortsatte bare å spise.

Var hun sur på grunn av det som skjedde i går? Fordi han var på samme nivå som henne? Eller fordi han hadde tatt seg inn på hennes område?

Hun kunne bare ha de ekle plantene og den dumme hagen for seg selv.

Kapittel 18

«Det var da som bare», stønnet Slapperton. «Den sitter bom fast.»

Han sto på en gardintrapp og dunket med pekestokken i en av de sammenrullede plansjene som hang over den hvite tavlen.

Den lille gruppa satt på hver sin stol og kikket utålmodig opp på Slapperton. Han rettet seg opp på gardintrappen, som vaklet faretruende. Så dro han hardt i plansjen, som løsnet med et rykk. Gardintrappen tippet og Slapperton dro ut plansjen idet han ramlet bakover og landet på ryggen oppå skrivebordet. Han spratt opp og gliste triumferende.

«Ser man det. Alt går, bare man ikke gir opp!» ropte han fornøyd og hoppet ned fra skrivebordet.

«I dag er en litt spesiell dag, folkens. Vi har nemlig en ny kandidat med på laget. Ta vel imot William Wenton.» Slapperton pekte på William og smilte. «Han er kommet hit helt fra Norge.»

«Norge?» utbrøt en av de andre guttene.

Noen lo.

«Har du med deg orben din?» fortsatte Slapperton uten å bry seg.

William nikket.

«Fikk du til noe i går?»

William nølte. Han gløttet bort på de andre.

«Jeg forstår. De fleste synes at første nivå ofte er det vanskeligste.»

William nikket.

«Han er på nivå tre», kom det tørt fra bakerste rad. William kikket over skulderen sin. Det var Iscia.

Et gisp gikk gjennom den lille gruppa. Slapperton brøt ut i et voldsomt hosteanfall.

«Nivå tre?» kremtet han.

Alle kikket på William.

«Få se!» Slapperton kom mot ham.

William tok orben opp fra brystlomma og holdt den frem. Slapperton snappet den til seg med en kjapp bevegelse. Så snudde han og gikk tilbake til kateteret. Han mumlet noe mens han snudde og vred på orben. Klødde seg i hodet og ble stående med ryggen til klassen. Etter å ha stått sånn i noe som virket som en evighet, snudde han seg og kikket på William med smale øyne. William var sikker på at dette kom til å få følger. At han hadde brutt en eller annen regel og at de kom til å ta fra ham orben igjen. Eller kaste ham ut av gruppa.

«Hvordan har du rukket å …?» Slapperton pekte på orben.

William svarte ikke.

Slapperton lot blikket gli over resten av gruppa.

«Hvor mange av dere har kommet til nivå tre?» spurte han og holdt opp orben til William.

Ingen svarte.

«Hvor mange?» spurte han igjen.

Iscia rakte opp hånda.

«Ingen andre?» spurte Slapperton. «Freddy?»

Slapperton pekte på en storvokst gutt med brune krøller. Freddy ristet på hodet og skulte stygt på William.

«Dette er ganske ekstraordinært, William», sa Slapperton og leverte orben tilbake. William skyndte seg å putte den ned i lomma igjen.

«Vi har mange begavede kandidater her på instituttet. Men dette …», fortsatte Slapperton og dro en hvit fjernkontroll opp av lomma. Han ble stående og stirre lenge på William før han dunket fjernkontrollen mot hodet og fortsatte. «Historisk teknologi, dere. Det er det vi skal lære mer om i dag. Hvor langt var vi kommet?»

William kikket på de andre. Freddy skulte tilbake på ham.

«Egypternes batterier», sa Iscia.

«Egypternes batterier, ja. Og lamper som gikk på strøm allerede for fire og et halvt tusen år siden.» Slapperton pekte med fjernkontrollen mot plansjen.

«Og slik så de ut», fortsatte han da et bilde av en leirkrukke dukket opp. «De er bygget opp på samme måte som moderne batterier. Ganske enkelt, egentlig.»

Slapperton trykket på fjernkontrollen igjen. Leirkrukken forsvant og ble erstattet av en kurv med poteter.

«Hvor mange poteter skal til for å få lys i en lyspære?» spurte han og så ut over den lille forsamlingen. «Og nei, dette er ikke en lyspærevits», la han til og smilte.

Iscia rakk opp hånda.

«Noen andre?» spurte Slapperton.

«To», sa William.

Iscia sendte ham et stygt blikk.

«Jepp. Det er nok strøm i to poteter til å få én lyspære til å lyse», sa Slapperton.

William hadde sett sånne potetlamper før, i en av bestefars bøker. Slapperton stappet fjernkontrollen tilbake i lomma og hoppet bak kateteret. Han løftet opp to kasser. Én var full av poteter og den andre hadde lyspærer og ledninger.

«Og nå skal vi se om det funker!»

William kikket ned på pulten sin. Det hadde tatt ham under et minutt å sette sammen potetlampen.

«Glimrende, William», hørte han Slapperton si. «Nå som du er ferdig, kan du jo hjelpe de andre?»

William kjente at han rødmet. Han hadde ikke det spor lyst til å gå rundt og vise de andre noe som helst. Han så seg omkring. Noen skulte bort på ham og noen andre hvisket. Typisk, tenkte William. Jeg er allerede i ferd med å bli upopulær.

«Et lite øyeblikk, William», ropte Slapperton da timen var slutt og alle var på vei ut døra. «Kan du vente litt?» 

William ble stående. Freddy dunket borti ham på vei ut.

«Unnskyld», sa William.

«Dust», kom det fra Freddy.

«Lukk døra og kom bort hit», sa Slapperton. Han fulgte William med blikket, som om han ville fortelle ham noe. Og som om han veide for eller imot om han skulle gjøre det eller ikke.

«Jeg kjente bestefaren din ganske godt», sa han til slutt.

William ventet på fortsettelsen.

«Vi var gode venner helt frem til han forsvant. Vi har vært på utgravinger over hele verden sammen. Jeg burde kanskje ikke fortelle deg dette …» Slapperton nølte.

«Fortelle meg hva?» William kjente at han ble utålmodig.

Slapperton kikket seg over skulderen og lente seg frem. Så hvisket han:

«Har du noen gang hørt om luridium?»

Kapittel 19

Professor Slapperton gikk bort til en hylle med reagensrør. Han satte pekefingeren på et av rørene og trykket det et par centimeter ned. Så gjorde han det samme med noen av de andre rørene og tok et skritt bakover. Det klirret forsiktig da hylla plutselig svingte til siden og avslørte en mørk gang.

«Kom. Det er noe jeg vil vise deg», sa Slapperton og forsvant inn i mørket.

Taket var akkurat så høyt at professoren kunne gå oppreist. William fulgte etter.

«Hvor skal vi?» spurte han.

Slapperton fant frem en liten lommelykt fra frakkelomma og skrudde den på.

«Ned her», sa han og fortsatte ned et par smale trapper i enden av gangen. Det luktet gammel mugg, og veggene var sleipe av grønske.

«Instituttet er bygget på grunnmuren til en gammel borg», sa Slapperton.

William grøsset. Mørke, smale ganger var ikke hans greie. Men hvis han kunne få vite mer om bestefar, var det bare å bite tennene sammen. 

«Nå er vi der snart», hvisket Slapperton da han stoppet foran en gammel dør.

Døra ga fra seg et dypt drønn idet den gled opp. Slapperton snudde seg mot William og så alvorlig på ham.

«Du må love at du ikke forteller noen om det du får se her inne. Dette er en av de best bevarte hemmelighetene her på instituttet.»

William nikket.

Slapperton snudde seg og forsvant inn.

William nølte.

«Jeg kan ikke skru på lyset før du er inne og vi har lukket døra», sa Slapperton.

William gikk inn i det stummende mørket og skvatt til da den tunge døra smalt igjen bak ham. Han ble stående og vente mens han kjente frykten komme sigende. Så hørtes et lavt klikk, og en lampe begynte å blinke fra taket. William kikket seg rundt. Rommet var ikke veldig stort. Veggene var av mur. Slapperton sto ved noe som lignet et gammelt kontrollpanel. Ellers var rommet tomt. Slapperton vinket på ham.

«Hva er det du vil vise meg?» spurte William.

Han hadde ingen god følelse i magen nå. Han befant seg i en hemmelig kjeller under instituttets grunnmur med en mann han egentlig ikke kjente. Og ingen andre visste at han var her.

«Du sa du skulle vise meg noe. Har det noe med bestefar å gjøre?» William hørte hvordan stemmen hans skalv.

«Snu deg rundt et øyeblikk», sa Slapperton.

Da han gjorde som Slapperton sa, hørte William lyden av rustne knapper som ble trykket inn. Så stilte Slapperton seg ved siden av William. Det dundret i gulvet under dem.

«Nå kan du se!» hvisket Slapperton og pekte på gulvet i midten av rommet.

En rund søyle steg sakte opp av gulvet. Søylen hadde en diameter på størrelse med et kumlokk, og stoppet da den var like høy som Slapperton.

«Kult, ikke sant?» Slapperton gikk nærmere.

William fulgte etter.

En luke åpnet seg i den midterste delen av søylen. Bak luken så han et tykt glass.

«Denne er fullstendig innbruddssikker», forklarte Slapperton. «Likevel er det som var der, borte nå.»

Et blått lys pulserte inne bak glasset. William ble stående som forhekset og stirre på det. Han fikk en sterk følelse av at han hadde sett det lyset før et sted.

«Hva er det?» spurte William.

Men Slapperton svarte ikke. Han sto bare og stirret på det pulserende lyset bak det tykke glasset.

«Slapperton?» sa William usikkert.

Slapperton kom til seg selv igjen.

«Luridium», sa han. «Eller ... for å være helt nøyaktig ... det VAR luridium.»

Slapperton gjorde tegn til at William skulle ta en nærmere titt. William bøyde seg frem og kikket inn i beholderen bak glasset. Den var tom.

«Hva er luridium?» spurte han.

«Luridium er et slags metall.» Slapperton kremtet. «Eller rettere sagt, intelligent metall, altså metall som kan tenke selv.»

«Intelligent metall?» gjentok William.

«Det består av ørsmå datamaskiner på størrelse med atomer og kan programmeres til å skifte form og bli til hva som helst. Det er som et flytende, selvtenkende dataprogram. Det kan etterligne alt. Til og med en menneskehjerne», sa Slapperton. Et alvorlig drag kom over ansiktet hans. «Luridium er den farligste og mest fascinerende teknologien i verden. Hvis den havner i feil hender …» Slapperton tidde. Øynene hans ble mørke og blanke. «Men det er ikke det mest fantastiske», fortsatte han etter en kort pause.

«Hva da?» spurte William.

«Luridium er veldig gammelt og har ligget begravd under tykke lag med stein og kull i millioner av år, helt til en klump ble oppdaget i begynnelsen av 1860.»

William kikket opp på Slapperton. «Hvordan skjedde det?»

«Arbeidet med å grave ut tunnelene til undergrunnstogene i London startet da. En gruvearbeider som het Abraham Talley kom helt tilfeldig over en klump luridium under arbeidet med den første tunnelen.»

Abraham Talley, tenkte William. Det var ham Fritz Goffman hadde snakket om. Han som var etter ham.

«Det skjedde en forferdelig ulykke rett etter funnet av luridiumet», fortsatte Slapperton. «Ti arbeidere omkom. Og Abraham var eneste overlevende. Han ble brakt til sykehuset hvor han lå i koma i tre dager. Da de fant ut hvordan de andre arbeiderne hadde omkommet, var det for sent. Abraham var sporløst forsvunnet fra sykehuset.»

«Hvordan døde de, da?» spurte William.

«De var blitt kvalt. Av Abraham.»

Slapperton tok en pause og kikket granskende på William som for å sjekke at dette ikke ble for sterk kost for ham.

«Men hvorfor?» spurte William. Han kjente at han var i ferd med å bli ordentlig redd, men nysgjerrigheten var større.

«For å dekke over det han hadde funnet. Luridiumet hadde allerede tatt over kroppen hans. Det var i ferd med å overta viljen hans også.»

En umulig tanke slo ned i hodet til William. «Men ... hvis Abraham Talley fant luridium for mer enn hundre og femti år siden. Da betyr det ...»

«… at han er veldig gammel», fortsatte Slapperton. «Det er en bivirkning av å ha luridium i kroppen. Abraham forsvant sporløst helt til han dukket opp igjen hundre år senere, rundt 1960. Det var da din bestefar og et par kolleger grunnla instituttet. For å forhindre at luridium havnet i gale hender. De begynte arbeidet sitt med å lete etter andre luridiumskilder. Det lille de fant, gjemte de på instituttet, i dette rommet. For å holde det unna Abraham.»

«Abraham? Hvorfor kom han tilbake?»

«For å få fatt i mer. Han trenger påfyll.»

«Hvor er han nå?» spurte William.

«Det vet vi ikke. Han forsvant også for åtte år siden», sa Slapperton. «Rundt samme tid som bestefaren din.»

«Var det han som angrep oss hjemme?» William kjente at han skalv.

«Tror ikke det. Antagelig en av hjelperne hans.» Slapperton strøk en hånd over glasset.

«Men Abraham klarte altså å stjele luridiumet fra instituttet likevel?» William pekte på den tomme beholderen.

«Noen stjal det, ja, men det var ikke Abraham», sa Slapperton.

«Hvem var det da?» spurte William.

«Bestefaren din.»

Kapittel 20

Da William endelig kom inn i matsalen morgenen etter, var de andre nesten ferdige med å spise. Han tok en tallerken og forsynte seg med frokost fra buffeten. Nikket til de andre kandidatene før han satte seg ned på plassen sin og gaflet i seg. Han var skrubbsulten.

Han hadde nesten ikke sovet i natt. Det hadde vært umulig å finne roen etter alt det Slapperton hadde fortalt ham i går. Om luridiumet, Abraham Talley og om bestefar. William kunne ikke tro at bestefar hadde stjålet fra instituttet. Han hadde tenkt på det i hele natt, og hodet hans føltes som sirup. Han måtte prøve å tenke på noe annet, og så seg rundt.

Iscia satt overfor ham og rotet i maten med gaffelen. Han forsøkte å få øyekontakt med henne, men hun stirret bare ned i tallerkenen sin.

«Få se orben din, da», lød en hes stemme fra andre enden av bordet.

William kikket opp og fant blikket til Freddy som så hånlig på ham mens han tygget med åpen munn. William tok en bit av et kokt egg og svarte ikke. Han ville ikke ha trøbbel.

Men Freddy ga seg ikke.

«Ingen nybegynnere løser orben til tredje nivå på én dag, hvis ikke de jukser», fortsatte han.

William prøvde å ignorere ham. Han konsentrerte seg om maten og sank litt ned i setet sånn han hadde sett Eilert gjøre hjemme i Norge når noen var ute etter ham. Men det virket ikke som om denne taktikken hadde noen effekt på Freddy. Han satte gaffelen i spenn og siktet mot William. En baconbit traff William rett i panna. Og plumpet ned i fanget hans.

«La ham være», freste Iscia uten å se opp.

«Hold kjeft», kom det bryskt fra Freddy.

«Jeg vil bare ha matro», sa Iscia.

«Klapp igjen», sa Freddy.

Med et høyt splatt traff et halvt egg henne i tinningen og datt ned på tallerkenen. Iscia knyttet nevene og lukket øynene. William kikket bort på Freddy, som nå hadde satt en pølsebit på gaffelen. Nå siktet Freddy på ham igjen. Han hadde åpenbart fått det for seg at han skulle sette William på plass.

William senket blikket og fortsatte å spise.

«Du tror at du er bedre enn oss bare fordi du hadde nybegynnerflaks med orben din?» hveste Freddy.

«Ti stille der borte!» ropte en av de voksne.

William kjente kaldsvetten i panna og adrenalinet som pumpet i årene. Han senket skuldrene og konsentrerte seg om maten. Plutselig traff pølsebiten ham midt på nesa.

«Ikke bry deg», hvisket Iscia. «Han har konsentrasjon som en gullfisk og glemmer snart hva han holder på med.»

William kikket opp og møtte blikket hennes. Han kjente en ny styrke som vokste i ham da han så inn i de store, blå øyene hennes.

«Hold kjeft, sa jeg!» Freddy var skikkelig sur nå. En klase med eggerøre traff Iscia rett i øyet.

«Ingen her er interessert i hva du har å komme med», hveste Freddy mens han ladet gaffelen på nytt.

«Kutt ut», sa William.

«Oi. Han kan snakke», utbrøt Freddy.

William og Freddy ble sittende og stirre på hverandre en stund.

«OK. Klokka to bak Orbatoriet. Du er død!» bjeffet Freddy og marsjerte ut.

Kapittel 21

Klokka var to og William sto klar bak Orbatoriet. Det virket ikke som om det ble måkt så mye her, for snøen rakk ham helt til knærne. Men han merket ikke kulda, han var altfor spent. Han pleide ikke å havne i sånne situasjoner som dette. Kanskje var det fordi han hadde sovet så dårlig. Eller på grunn av det professor Slapperton hadde fortalt ham. Han følte seg ør og kikket seg omkring. Kanskje Freddy hadde fått kalde føtter? William bestemte seg for å vente fem minutter til.

«Er du klar?» hørte han plutselig Freddys hese stemme si.

William snudde seg og fikk øye på Freddy og to av de andre guttene et stykke unna.

«Du ser ikke så klar ut», sa Freddy og gliste.

«Jeg er klar», løy William.

«Du har vel ikke engang vært med på en orbduell før», knegget Freddy og holdt opp orben sin.

Orbduell? Hva var det Freddy snakket om?

William var forberedt på en god gammeldags slåsskamp.

Han skyndte seg å hente sin egen orb opp fra jakkelomma. Hjertet slo så kraftig nå, at det føltes som om det skulle hoppe ut av brystet. Kompisene til Freddy trakk seg unna. Freddy tok et godt tak rundt orben sin med begge hender og vred på den et par ganger. Så sendte han den plutselig rett mot William. Orben skjøt frem i en vanvittig fart. William rakk akkurat å kaste seg ned i snøen før orben suste forbi rett over ham. William rullet seg rundt og så etter Freddys orb. Men i stedet for å krasje inn i murveggen bak ham, snudde orben som en boomerang og kom flyvende tilbake. Med en godt innøvd bevegelse snappet Freddy til seg orben som en proff baseballspiller. Og før William fikk summet seg, kastet Freddy orben mot ham en gang til. På nytt måtte William hive seg ned i den kalde snøen. Orben returnerte til Freddy og William kom seg på beina igjen. Han kikket seg omkring. Han så at resten av gruppa også hadde dukket opp, men han kunne ikke se Iscia noe sted.

«Hva er det du somler etter?» ropte Freddy. «Skal du ikke gjøre noe, da? Dette blir for enkelt.»

William begynte å fomle med sin egen orb. Plutselig traff Freddys orb ham i magen. William ble slynget bakover og falt tungt i den dype snøen. Han ble liggende på ryggen og kjenne på smerten i magen.

Dette var alvor. Han rullet seg rundt på magen og ble liggende. Han holdt orben i hendene foran seg og konsentrerte seg så godt han kunne. Han kunne høre at Freddy lo og ropte, men han hørte ikke hva han sa. William var allerede på vei inn i dyp konsentrasjon. Han kunne kjenne hvordan det startet i magen og spredde seg ut i armene og hodet. Og så begynte fingrene hans å jobbe. Han kjente at Freddys orb sneiet hodet hans og forsvant. Men han brydde seg ikke om det. Det klikket noen ganger fra orben hans, den ble større, og et lysende firetall dukket opp på displayet. Og det var som om han visste hva han skulle gjøre. Han kikket opp og så at Freddys orb var på vei mot ham igjen. William rullet rundt og kastet orben sin opp i lufta. Et blått lys skjøt ut av den og dannet en gjennomsiktig vegg foran ham. Freddys orb smalt inn i veggen og krasjet i snøen.

En tynn røyksky steg opp fra hullet i snøen hvor Freddys orb hadde krasjlandet. William stirret på sin egen orb som fremdeles svevde over ham. Han strakte ut hånda. Det blå lyset forsvant og orben datt ned i hånda hans. Freddy sto målløs og stirret på William.

«M-m-men hvordan ..?» stotret han. Ansiktet hans var nesten like hvitt som snøen. Kompisene hans trakk ham med seg og forsvant rundt hushjørnet.

Store snøfnugg dalte ned over den store plassen bak instituttet. William hutret mens han gikk. Majestetiske trær på rekke og rad ruvet over ham på begge sider av gangstien.

Han kikket ned på orben sin som han fremdeles holdt i hånda. Nå var han på nivå fire. Det var som om orben hadde skjønt at han trengte hjelp, tenkte han. Eller som om han og orben hadde hjulpet hverandre. Han puttet orben godt ned i jakkelomma mens han funderte over hvilke andre hemmeligheter den lille kula skjulte.

Plutselig stoppet han. Han følte liksom at noen stirret på ham. William løftet blikket og fikk øye på Iscia som sto under et av de store trærne. Visste hun at han nettopp hadde slått Freddy i orbduell?

«William», ropte hun, og vinket ham bort.

Da han nærmet seg, trakk hun seg helt inn til stammen av det store treet og gjorde tegn til at han skulle følge etter. De lange, snødekte greinene skjulte dem helt fra vinduene i bygningen foran dem. De ble stående en liten stund og se på hverandre. William kjente at han rødmet.

«Takk», sa hun.

«For hva?» spurte William litt overrasket.

«For at du satte Freddy på plass. Han fortjente det.»

«Jeg tror jeg ødela orben hans», sa William. Han hadde litt dårlig samvittighet for det.

«Slapp av», fnyste Iscia. «Den blir reparert. I verste fall får han ny. Og da må han begynne helt på nytt.» Iscia smilte skadefro.

Så rakte hun frem hånda.

«Venner?»

William stirret på hånda hennes som om den var et vesen fra en annen planet.

«Venner?» gjentok hun.

Han tok hånda hennes. Den var varm.

«Venner», sa han og smilte.

Kapittel 22

William sov som en stein hele den natta, og da han våknet kjente han at all dårlig samvittighet for at han hadde ødelagt Freddys orb, var forsvunnet. Freddy overså ham under hele frokosten. Av og til er det bra å sette hardt mot hardt, tenkte William. Da frokosten var over, fikk de utdelt programmet for dagen. Første punkt på planen var kosmologisk problemløsing med professor Margot.

Den store eikedøra til Kosmotoriet gled opp og en gammel, krokrygget dame i stripete dress humpet inn mens hun støttet seg på en stokk. Hun var den eldste professoren på instituttet, og beveget seg som en gammel skilpadde. Iscia hadde advart William under frokosten.

«Finn plassene deres!» ropte Margot med hes stemme.

William fulgte henne med blikket. Hun stoppet foran trappetrinnene som førte opp til et lite podium hvor skrivebordet hennes sto.

«Tror du hun klarer det?» hvisket han.

«Vent og se», svarte Iscia rett bak ham.

Professor Margot hadde stått stille en stund, men nå klappet hun tre ganger med hendene. Plutselig datt to robotarmer ned fra taket. Som om den gamle damen var en liten baby, løftet robotarmene henne opp i lufta og stoppet over stolen som sto bak skrivebordet på podiet. Robotarmene snudde henne rundt, satte henne ned på stolen og forsvant like fort som de hadde dukket opp.

«Hva er det dere venter på? Sett dere!» ropte professor Margot og viftet med stokken.

William satte seg og så seg rundt. I taket var det malt stjerner og planeter. Langs veggene sto det høye hyller med globuser. Noen av globusene var så små som epler, mens andre var på størrelse med badeballer.

«Vi fortsetter der vi slapp i forrige uke», ropte Margot, og trykket på en knapp på skrivebordet.

Det summet fra en liten, firkantet boks over henne. Foran på boksen var tre små linser. Et lys blusset opp i linsene og forsvant igjen.

«Forbanna projektor! Har ikke vaktmesteren vært og sett på den ennå?» gryntet Margot og løftet stokken.

Hun rappet til projektoren et par ganger. Lyset blusset opp igjen og hun senket stokken. Plutselig datt den lille projektoren ned fra taket og styrtet mot den gamle damen.

«Pass deg!» ropte William før han fikk tenkt seg om.

Men i stedet for å krasje i hodet hennes, svingte projektoren til siden og fortsatte inn i rommet. Den tok et par looper før den stupte ned mot gulvet og opp i lufta igjen.

«Slutt å gjøre deg til», kjeftet professoren og slo i bordet.

Projektoren tok seg sammen og falt til ro i lufta over dem. William ble sittende og stirre fascinert på den lille boksen. Den summet svakt.

Lyset kom tilbake i linsene, og en tredimensjonal planet dukket opp i løse lufta foran dem. Kula vokste i både størrelse og lysstyrke til den var like stor som en basketball. Så begynte den å rotere. William syntes den lignet på en brennende sol. Så dukket en ny kule opp. Den nye kula var mindre, og grå med mørke flekker. Den begynte å gå i bane rundt den store kula. Merkur, tenkte William for seg selv. Det må være Melkeveien, med sola i midten.

Den ene planeten etter den andre kom til syne og begynte å gå i bane. Så ble solsystemet skalert ned og et annet solsystem ble til.

William hadde lest noen av bestefarens bøker om astronomi. Han kikket opp på galaksen som svevde over dem og tenkte at jorden egentlig ikke var så stor. Og at hvis bestefar befant seg et sted på den lille planeten, så måtte han kunne klare å finne ham.

«Sett i gang», ropte professor Margot og rev William ut av dagdrømmen sin.

Han kikket opp og så at planetene var på vei mot ham. Han snudde seg, og så at hver kandidat hadde fått egne planeter som svevde foran dem.

«Dere har en time på dere til å gjenskape Melkeveien», sa professor Margot, før hun trykket på en ny knapp på skrivebordet. En skjerm dukket opp foran henne.

«Slik lager vi fantastiske sjokolademuffins på én-to-tre», sa en silkemyk stemme fra monitoren.

William satt på en benk ute i hagen og spiste matpakken han hadde smurt i kantinen samme morgen. Resten av kandidatene satt sammen med Freddy et stykke unna. Av og til hvisket Freddy noe og pekte på William. De andre i gruppa lo.

«De er noen skikkelige duster», sa en stemme bak William.

Han kikket opp.

Iscia satte seg ned ved siden av ham.

«De hadde ikke funnet sør om de så befant seg på Nordpolen», fortsatte hun. «Jeg så at du ble ferdig med galaksen din. Hvorfor sa du ikke noe til professor Margot? Du kunne ha skåret noen ekstra poeng hos henne.»

«Vet ikke», sa William og kikket ned på matpakken.

Etter å ha levd så lenge i hemmelighet, var han ikke vant til å vise at han var flink. Han hadde heller aldri hatt behov for å bevise noe. Men med Iscia var det annerledes. Han hadde lyst til å vise henne hva han var god for. Han var glad for at hun hadde lagt merke til at han ble tidlig ferdig.

«Se der», sa Iscia og pekte på professor Margot som kom ut av Kosmotoriet og låste etter seg. Hun puttet nøkkelen i lomma og subbet bortover plassen mens hun støttet seg til stokken. Under armen holdt hun en bunke med grå mapper. Iscia fulgte mappene med øynene idet professor Margot passerte dem.

«Ser du de mappene der?» hvisket Iscia.

«Mhm», sa William.

«Skulle gjerne likt å vite hva som står i dem!»

«Hva brukes de til?» spurte William og reiste seg.

«Vet ikke helt. Men de noterer ting i dem hele tiden. Inneholder nok masse informasjon om oss. Jeg har spurt mange ganger om å få se i mappen min. Men de sier bare nei. Jeg tror egentlig at instituttet vet mer om oss enn vi gjør selv.» Hun reiste seg og børstet snø av buksebaken.

«Men jeg skulle gjerne visst hvor de har tenkt å sende meg. Det står nok i mappen», sa hun tankefullt.

«Sende deg?» spurte William.

«Hvert år blir noen av kandidatene sendt bort. Jeg vet ikke hvor. Alt blir holdt hemmelig. Ikke engang de som reiser, vet hvor de skal.»

«Du tuller nå?» utbrøt William.

Men Iscia ble bare enda mer alvorlig.

«Nei. Jeg tuller ikke. Og jeg har på følelsen at det ikke er lenge til jeg blir sendt bort», sa hun.

«Og du tror at det står i mappen din?»

«Jeg vet ikke helt sikkert. Håper det», sa Iscia.

«Hvor oppbevarer de mappene når de ikke er i bruk?» spurte William.

Iscia trakk på skuldrene.

«Jeg har hørt at de blir låst inn i et rom som de kaller Arkivet. Men jeg vet ikke hvor det er. Jeg har bare hørt rykter. Vet ikke om det virkelig finnes et arkiv engang.»

William tenkte seg om. Et hemmelig arkiv med informasjon. Det var akkurat det han trengte nå. Etter det Slapperton hadde fortalt ham, var han overbevist om at instituttet hadde svar på hvor bestefaren hans var, og hvorfor han hadde stukket av med luridiumet.

«Vi trenger et kart eller en tegning over området», sa William og klødde seg i hodet.

«Projektoren! » sa Iscia plutselig.

«Hva mener du?»

«Projektoren til professor Margot har kart og holografiske modeller over det meste. Kanskje den har en oversikt over instituttet?»

«Da låner vi den litt», sa William og trakk Iscia med seg.

Kapittel 23

Døra til Kosmotoriet svingte stille opp og William kikket inn. Projektoren hang fremdeles oppunder taket over professor Margots skrivebord. William listet seg inn og vinket på Iscia. Hun stakk hodet inn og så seg skeptisk omkring.

«Jeg liker det ikke», hvisket hun.

«Dette går så bra, så. Kom», sa William og rakte henne en hårnål.

«Hvordan har du lært å dirke opp låser?» spurte hun og plasserte nålen tilbake i håret sitt.

«Jeg leste om det i en bok», sa han.

Iscia kikket opp på projektoren. «Hvis vi får tak i den, må vi ta den med oss til et annet sted. Det er vakthold her», sa hun og kikket seg nervøst omkring.

«Først må vi få den ned derfra», sa William og stoppet ved siden av det store skrivebordet.

Han fikk øye på en knapp i det høyre hjørnet. Han trykket på den. Det begynte å summe i projektoren, men den beveget seg ikke.

«Hvorfor henger den bare der? Vi må få den ned!»

William kikket seg omkring. Så fikk han en idé. Han pekte på de to armene som hang ned fra taket. «Det er bare å klappe. Er det ikke?»

Han klappet tre ganger. Det rykket litt i armene før de våknet til liv og kjørte bortover en skinne i taket. De stoppet rett over dem og plukket opp Iscia.

«Ikke meg!» hveste hun.

Men det var for sent. Snart hang hun og dinglet i lufta over William.

«Sorry», sa William. «Jeg tenkte at de skulle ta meg. Se om du får tak i projektoren. Siden du er der oppe.» William skjulte et lite smil.

«Jeg liker ikke høyder», sukket Iscia.

«Vil du inn på Arkivet eller ikke?»

Iscia lukket øynene. Det så ut som om hun telte inni seg. Da hun åpnet øynene igjen, var hun roligere.

«OK. Ta meg bort til projektoren», sa hun høyt og tydelig og kikket opp på de kraftige metallarmene som holdt henne.

Armene fraktet henne bortover rommet og stoppet rett foran projektoren.

Iscia tok forsiktig tak rundt den lille projektoren og trakk den ned. Hun holdt den foran seg med armene utstrakt, som om den var en illeluktende, gammel sokk.

«Sett meg ned igjen», kommanderte hun.

På nytt rykket det i armene som fraktet henne tilbake og satte henne ned ved siden av William.

«Vi må komme oss ut herfra før noen oppdager oss», sa hun og ga ham projektoren.

Snart gikk William og Iscia med raske skritt gjennom den store parken bak instituttet. Iscia så seg omkring som om hun forventet at noen kom til å oppdage dem hvert øyeblikk. William holdt begge hender over en bul under jakka.

«Vi må finne et sted hvor vi kan jobbe uten at noen ser oss», sa William.

«Inn her», sa Iscia og dro ham med seg mot den kybernetiske hagen.

William strittet imot.

«Hva med kannibalplantene?»

«Bare gjør som jeg sier, så er du trygg», sa Iscia. «Jeg har nettopp blitt slengt rundt av mekaniske armer. Da takler du et lite drivhus.»

«Lite drivhus, du liksom.» William kikket opp mot buret som ruvet over dem.

De stoppet foran den store jernporten som førte inn til hagen.

William hadde ikke det spor lyst til å gå inn, ikke etter det som skjedde sist. Men han måtte bare stole på Iscia. Akkurat nå var trangen til å finne ut mer om bestefar større enn frykten for plantene.

Iscia tok orben sin opp fra jakkelomma og plasserte den i hullet i midten av døra. Snart svingte den tunge jernporten opp.

«Kommer du?» sa hun og kikket på ham.

William ble stående og stirre på den tilsynelatende ufarlige gressplenen et stykke unna.

«Gresset er trygt så lenge du ikke tråkker på det», sa Iscia. «Og de farligste plantene er inne i burene sine. Bare hold avstand.»

William trakk pusten dypt, senket skuldrene og pustet ut igjen. Det hjalp. Han følte seg litt roligere.

Han fulgte etter Iscia inn blant høye trær og planter. Noen av dem flekket tenner da de passerte. Andre snudde seg bort som om de ikke var interessert.

«Ser ut som om de nettopp er blitt matet», sa Iscia og pekte på en plante som lå med munnen på vidt gap og snorket. «Det er bra. Jeg pleier å komme hit for å lese. Her får jeg være i fred.»

Iscia svingte inn på en smalere sti. William småsprang for å ta henne igjen. Han var livredd for å miste henne her inne. Etter å ha fulgt den snirklende stien dypere inn i det gigantiske buret, kom de til en stor hekk. Midt i hekken var en ny port. Iscia åpnet porten og forsvant inn. William fulgte etter.

Her inne var det ingen bur og ingen planter som glefset etter dem. Bare en stor, åpen plass. Tre benker var plassert rundt en fontene med en statue av en dame i midten. Hun holdt en stor messingklokke over hodet.

«Er de ikke søte», sa Iscia og pekte ned i vannet.

William stoppet ved siden av henne. Han kunne se store, fargerike fisker som gled forbi dem rett under vannflaten. En av fiskene stakk hodet opp fra vannet og kikket på dem.

«De liker å bli klappet», sa Iscia.

«Er du sikker?»

«Ja. Klapp den på hodet.»

William bøyde seg ned og strakte frem hånda. Han skulle til å klappe en av fiskene, da den plutselig spyttet en lang stråle med vann som traff ham rett i ansiktet. William hoppet forskrekket tilbake. Iscia lo så voldsomt at hun måtte sette seg på en av benkene.

«Det der var ikke morsomt», mumlet William.

«Det var hysterisk», hikstet Iscia og tørket tårene.

De ble sittende en stund uten å si noe.

«Det er veldig stille her inne», sa han omsider.

«Ja. Veldig.»

Iscia ble med ett alvorlig, snudde seg mot William og pekte på bylten under jakka hans.

«La oss få det overstått», sa hun.

William stakk hånda forsiktig inn i jakka og dro ut projektoren.

«Har den en på-knapp kanskje?» sa William og snudde forsiktig på den.

«Professor Margot pleier bare å dunke i den når den slår seg vrang», sa Iscia.

«Da gjør vi det samme», sa William og banket et par ganger.

Men ingenting skjedde.

William forsøkte igjen. Hardere, denne gangen. Fremdeles ingenting.

«Det finnes kanskje andre måter å finne ut hvor Arkivet er», sa Iscia. «La oss bare levere den tilbake og prøve noe annet.»

«Kanskje du har rett. Den er sikkert ødelagt», sa William og skulle til å reise seg da Iscia ropte.

«Se der … lys!»

Hun pekte på linsene.

Så begynte det å summe inne fra projektoren. Og før William fikk sjansen til å reagere, skjøt den opp i lufta. William ble så forskrekket at han glemte å slippe taket. Han fulgte med oppover. Projektoren stoppet høyt oppe i lufta og William ble hengende. Han kikket på Iscia som sto langt der nede og trippet.

«Slipp taket!» ropte hun. «Sikt på fontenen. Den er sikkert dyp nok!»

William ristet på hodet og lukket øynene.

«Den forsøker å riste deg av!» hørte han Iscia rope.

William klamret seg fast så godt han kunne. Plutselig stupte projektoren nedover. William åpnet øynene idet de traff en stor rosebusk. Spisse kvister og nåler stakk ham overalt. Så tok projektoren en u-sving og føk opp i lufta igjen. Den fortsatte inn over alle burene, og stoppet like over en plante William dro kjensel på med det samme. Det var slyngplanten som hadde snappet til seg den store fuglen sist han var her. De lange, grønne tentakelarmene begynte å sno seg oppover mot ham som armene til en kjempeblekksprut. William ristet i projektoren.

«Få oss bort. Den kommer til å sluke oss begge!»

Men projektoren rikket seg ikke. William kikket ned igjen. En av tentaklene var like under dem nå. Den strakte seg etter føttene hans. Det klikket inne fra projektoren og lysene i linsene forsvant. Så begynte de å miste høyde.

«Nei. Ikke nå!» ropte William.

Han kikket ned og så at Iscia hadde stoppet like ved buret. Nå sto hun og så opp på ham med livredde øyne.

«Gjør noe!» ropte han.

«Hva da?» ropte hun tilbake og så seg panisk omkring.

«Har den ikke en av-knapp eller noe? Alle maskiner har en av-knapp, sa du!»

Den første fangarmen fikk tak rundt den ene leggen hans og strammet til.

«Jeg kommer til å dø!» skrek William.

Den grønne fangarmen trakk ham lenger ned. En av de andre tentaklene fikk tak rundt hoftene hans og strammet til. Projektoren summet til live igjen og begynte å trekke oppover, men en av fangarmene fikk tak i den og trakk den nedover. Snart var William og projektoren omgitt av grønne fangarmer som krafset og klorte.

William sluttet å kjempe.

Han kikket ned mot et mørkt gap i bakken. Så for seg hvordan den store fuglen var blitt tygget i stykker og spyttet ut igjen. Om noen sekunder kom det samme til å skje med ham.

Plutselig husket han orben. Han lirket den frem fra lomma.

«Kan du hjelpe meg?» hvisket han.

I det samme skjøt en av fangarmene opp og slo orben ut av hånda hans.

«Nei!» ropte William idet orben falt ned i det mørke gapet under dem.

Så ble plutselig alt helt stille. Fangarmene sluttet å bevege seg. William ble hengende og vente. Svetten silte nedover ansiktet og hjertet hamret så hardt at det føltes som det skulle banke seg vei gjennom brystkassa hans.

«Hva er det som skjer?» ropte Iscia fra et sted på andre siden av de grønne tentaklene.

Planten begynte å hoste og harke, og plutselig ble orben spyttet opp fra det mørke gapet. Den ble hengende i lufta foran William en liten stund. Så skjøt den fart og krasjet inn i den kraftige tentakelen som kveilet seg rundt brystet hans. Orben trakk seg tilbake og krasjet på nytt inn i tentakelen. William kjente at tentaklene begynte å slippe taket. Han trakk pusten og fylte lungene med frisk luft. Orben fortsatte å gi slyngplanten juling helt til William deiset i bakken ved siden av det store gapet. Projektoren landet like ved siden av ham.

Snart var William og Iscia tilbake på benken igjen. Bortsett fra et par skraper i panna og en flenge i jakka var han kommet uskadd fra dramaet.

«Minn meg på at dette er siste gang jeg blir med deg inn hit», sa William.

Iscia smilte og dultet ham i siden. «Men du vant jo! Du beseiret en av de farligste plantene de har her inne.»

«Spiller ingen rolle. Jeg har allerede brukt opp alle sjansene mine her», sa William.

«Jeg tror den liker deg nå», sa Iscia og kikket på projektoren som svevde ved siden av William. Den strøk seg mot skulderen hans og malte som en katt.

«Kanskje den bare måtte temmes?»

«Kanskje», sa Iscia.

«Vi trenger et kart over instituttet», sa William og kikket forventningsfullt på projektoren.

Projektoren trakk seg tilbake og ble hengende i lufta som om den tenkte på det William nettopp hadde sagt. Plutselig dukket et hologram av Melkeveien opp foran dem.

«Nei. Ikke Melkeveien, men instituttet», sa William.

Hologrammet av Melkeveien forsvant og ble erstattet av et kart over London.

Iscia lente seg frem mot projektoren. «Instituttet!» sa hun høyt og tydelig.

Et nytt bilde dukket opp i lufta foran dem. En arkitekttegning.

«Bingo», ropte Iscia.

De ble sittende og se på tegningen som svevde i lufta foran dem.

«Wow. Se på alle de rommene,» utbrøt Iscia. «Det er mye større her enn jeg trodde.»

Hun pekte øverst på kartet. «Institutt for posthuman forskning. Etablert 1967,» leste hun.

«Her er hovedbygningen», sa William.

«Og der er kontoret til Goffman», sa Iscia.

«Men hva er det der?» spurte William og pekte på en stor, umerket flate bak kontoret.

«Det står ingenting der», sa Iscia.

«Kan det være Arkivet?»

«Da kan vi bare glemme hele greia», sa hun skuffet. «Ingen går inn på kontoret til Goffman uten tillatelse.»

De ble sittende en stund uten å si noe.

«Vi gjør det i kveld», sa William til slutt og kikket bestemt på Iscia.

«Er du gal?» utbrøt hun.

«Jeg trodde du ville vite hva som står i mappen din?»

«Jo», sa hun og dro på det.

«Og jeg trenger å finne ut mer om bestefar. Jeg tror de vet mer om ham enn de forteller meg», sa William.

«Bestefar?» sa Iscia.

William svarte ikke. Han ble sittende en stund og se på henne.

«Vet du hva luridium er?» sa han til slutt.

«Luridium?» gjentok hun.

«Ja», sa William. «Har du hørt om det?»

Iscia ristet på hodet. «Aldri. For et merkelig navn. Hva er det for noe?»

«Jeg forteller mer i kveld», sa han og reiste seg. «Vi møtes utenfor mathallen klokka ti.»

Iscia ble sittende. Det var tydelig at tanken på å bryte seg inn på kontoret til Goffman gjorde henne redd.

Men William kjente at han ikke klarte å stoppe nå. Ikke når det fantes et helt Arkiv med hemmelig informasjon.

Kapittel 24

Klokka var tolv minutter over ti. William listet seg så fort han kunne ned trappene til første etasje. Han var sent ute, for døra hadde plutselig slått seg vrang. Den hadde snakket om at det var for sent å gå ut og at det ikke var trygt å springe rundt alene på instituttet om kvelden. Man visste aldri hva man kunne støte på. William måtte bruke all sin overtalelseskraft før døra etter hvert slapp ham motvillig ut. Nå håpet han bare at Iscia ikke hadde fått kalde føtter.

William stoppet på det siste trappetrinnet og lyttet. Mørket lå som en svart tåke over den store hallen. Han var alene. En enslig vegglampe ga fra seg akkurat nok lys til at William kunne se hvor han skulle gå.

William fortsatte videre inn i gangen som førte til mathallen. Han stilte seg ved siden av en statue i metall, som minnet om frihetsgudinnen i New York, og kikket seg omkring.

«Iscia», hvisket han.

Det eneste han fikk til svar, var et lavt ekko av sin egen stemme. Iscia hadde sikkert vært her, men gått igjen da han ikke dukket opp til avtalt tid. William vurderte om han også bare skulle komme seg tilbake til rommet.

En knirkelyd fikk ham til å se opp. En skikkelse var på vei bortover gangen. William klemte seg inn mellom veggen og statuen. Han holdt pusten.

Skikkelsen kom nærmere. William så at det var den samme gamle damen som han hadde sett i gangen utenfor rommet sitt tidligere. Foran seg trillet hun en vasketralle med bøtter, koster og kluter. William presset seg inn mot veggen. Ingen måtte få vite at han var ute og vandret i gangene på denne tiden. Damen stoppet like ved statuen og så seg omkring. Han kunne se henne helt tydelig nå. Hun var ganske gammel. Huden hennes var grå og rynkete, og håret var satt opp med et lite hårnett. En liten mekanisk kolibri satt på skulderen hennes og pusset fjærene. Hun så seg om, fortsatte bortover gangen og forsvant rundt et hjørne.

Det var ikke før lyden av de knirkende hjulene på rengjøringstrallen var helt borte at William turte å komme frem fra bak statuen. Hvis Iscia ikke dukket opp … skulle han prøve å finne Arkivet alene? Nei. Han trengte Iscia. Hun kjente instituttet mye bedre enn ham.

«Pssst», kom det plutselig fra et sted i mørket.

William stoppet.

«Her … opp trappen.»

William fikk øye på en smal trapp et lite stykke borti gangen. Den var sperret med kjetting, og på kjettingen var det festet et messingskilt hvor det sto «Kun for ansatte».

«Skynd deg!» hvisket stemmen igjen. Det var Iscia.

Hun satt gjemt halvveis oppe i trappene. William tråkket over kjettingen og fortsatte opp til henne.

«Du er sent ute.»

«Problemer med døra», sa William kort.

De fortsatte opp trappen. Snart sto de i andre etasje og kikket inn i en lang, hvit gang som strakte seg endeløst bortover.

«Du viser vei. Jeg har aldri vært på kontoret til Goffman», sa William.

Gangen var så blendende hvit at det var vanskelig å se hvor gulvet sluttet og veggene begynte. William strøk hånda over den glatte veggen for å holde rett kurs.

De rundet et hjørne og stoppet.

«Der er det», sa Iscia.

Foran dem var en hvit dør uten håndtak. Den gikk nesten i ett med veggen.

«Hvordan kommer vi inn dit?» spurte William.

«Har ikke peiling», svarte Iscia. «Det er du som er geniet her.»

William strøk hendene over den glatte overflaten. Ikke noe dørhåndtak eller nøkkelhull. Han stoppet opp et øyeblikk, og måtte nesten smile.

«Kan det være så enkelt?» mumlet han.

«Hva snakker du om?» sa Iscia.

«Det nye kjøleskapet vi fikk i fjor, hadde ikke håndtak», sa William og trykket døra innover.

Døra ga fra seg et knepp og svingte opp.

«Det er ikke alltid ting er så komplisert», sa han og smilte.

«Men hvorfor har ikke Goffman lås på døra?» sa Iscia skeptisk.

«Vet ikke. Kanskje fordi han er sjefen og tenker at ingen tør å bryte seg inn på kontoret hans», sa William og kikket forsiktig inn.

«Kom!»

Kapittel 25

Kontoret til Goffman var nesten helt tomt. Et stort, hvitt skrivebord sto midt i rommet. På skrivebordet sto en gammel globus.

«Jeg kan ikke se noen dør til Arkivet», sa Iscia.

«Ikke gi opp så fort», sa William og fortsatte inn i rommet.

Han stoppet da han merket en velkjent dirring i kroppen. Det begynte nederst i magen. Han senket skuldrene og lukket øynene.

«Hva er det du driver med?» spurte Iscia.

«Hysj», sa han og konsentrerte seg om mørket bak øyelokkene.

Han kjente at vibrasjonene økte. Snart vandret de oppover ryggraden og videre ut i armene og hodet. Da han åpnet øynene igjen, så han det med en gang: Lysende tegn som svevde i lufta over globusen. Noen var større enn andre og lyste klarere.

«Ser du noe?» hørte han Iscia si. Det hørtes ut som om hun var langt borte.

Et av tegnene lyste nå mye kraftigere enn de andre. Det gjorde også et kryss som hadde lagt seg over det som måtte være nord på globusen. William dreide globusen slik at det lysende tegnet havnet direkte under krysset. Han hørte et klikk. Tegnet forsvant og et nytt dukket opp. Han gjorde det samme igjen. Et nytt klikk i det fjerne.

«Hva er det som skjer?» ropte Iscia og støttet seg til skrivebordet.

Og nå kjente William det også. Hele kontoret vibrerte.

«Jeg liker ikke dette», sa Iscia.

«Vi beveger oss», svarte William og stirret på en kulepenn som trillet bortover skrivebordet. «Hele rommet beveger seg.»

«Som en heis?» spurte Iscia.

Og like fort som vibrasjonene hadde begynt, stoppet de. William og Iscia ble stående og lytte, men ingenting skjedde.

«Hva gjør vi nå?» hvisket hun og trakk seg litt nærmere ham.

 William lot blikket gli over rommet.

«Kan det være …», mumlet han for seg selv og gikk mot døra.

Han la hendene på den kalde overflaten og trykket forsiktig. Døra svingte opp og Iscia gispet.

De ble stående og stirre inn i det stummende mørket på andre siden av døra. En kald trekk slo mot dem. De var et helt annet sted. Rommet hadde flyttet seg. William tok et skritt mot døra og stoppet.

«Forsiktig», sa Iscia. «Jeg har hørt så mange historier –»

William visste at han ikke hadde noe valg. Hvis han skulle finne ut mer om bestefaren, var det bare én ting å gjøre. Han gikk ut i mørket. Hørte en svak summing lenger fremme, ellers var det helt stille.

«Vi er to om dette», sa Iscia og lukket døra bak dem.

William smilte.

Plutselig begynte det å klikke over dem, og snart blinket det i hundrevis av lyspærer. Det var som fyrverkeri i svart-hvitt, før klikkingen stilnet og de vennet seg til lyset.

«Wow», utbrøt Iscia og gned seg i øynene.

Foran dem åpenbarte det seg en enorm, hvit hall. Det måtte være minst tjue meter under taket. Og hallen var full av uendelige rekker med arkivhyller som ruvet over dem.

Taket var dekket av små ventiler, og et display på veggen ved siden av dem viste luftfuktigheten. Den var veldig lav.

«Hva om det vi leter etter er helt der oppe?» sa Iscia og pekte opp mot hyllene.

«Det må jo være en måte å komme seg dit på», sa William og kikket seg omkring.

Blikket hans stoppet ved et skilt som hang på den nærmeste arkivhylla. «Vokt deg for Laika», sto det med håndskrevne bokstaver.

«Hvem er Laika?» Han kikket på Iscia.

«Har ikke peiling. Men jeg liker det ikke …» Hun tidde. «Hysj», hvisket hun.

De ble stående og lytte.

«Der var lyden igjen», hvisket hun.

Og nå hørte William det også – et svakt ekko av noe som beveget seg et sted inne blant reolene.

«Det kommer nærmere», sa han og tok noen skritt bakover.

Plutselig kom to gardintrapper på hjul kjørende frem fra bak en av hyllene. En svart og en grå.

Gardintrappene trillet mot dem i en vanvittig fart. Det virket nesten som om de kappkjørte. Den svarte trappen forsøkte å presse den grå inn i en av hyllene. De skrenset på hvinende dekk det siste stykket og stoppet rett foran William og Iscia.

«Velg meg!» ropte gardintrappene i kor. «Velg meg!»

«Vent litt», sa den svarte trappen. «Det er visst to av dem.»

«To av dem?» sa den grå.

«Ja, to stykker, » sa den svarte.

Trappene ble stående tause et lite øyeblikk, som om dette var noe de måtte tenke litt over.

«Velg meg!» sa den svarte trappen.

«Nei, velg meg», sa den grå.

«Velg meg!» ropte de i kor.

«Hva slags ‘boter’ er dere?» spurte William.

«Vertikal-oboter», kom det i kor fra trappene. «Vi kjører deg hvor du vil, når du vil og så høyt du vil.»

«Perfekt. Vi tar en hver», sa William og kikket på Iscia.

«Velg meg! Velg meg!» ropte trappene i kor.

Iscia nølte.

William hoppet opp på det første trinnet til den svarte trappen.

«Kom igjen, dette blir gøy», sa han.

Iscia himlet med øynene og klatret opp på det første trinnet på den grå trappen.

«Hvor skal vi?» ropte trappene i kor.

William smilte. Han syntes trappene var morsomme. De virket helt desperate etter å være til nytte. Kanskje de var selskapssyke? Det var sikkert fryktelig ensomt her inne på det store arkivet.

«Iscia vil ha mappen sin, og jeg vil gjerne vite mer om Tobias Wenton», sa William.

«Æsj, så kjedelig. Vi har masse her inne som er mye gøyere enn det», sa trappen som William sto på. «Kan dere ikke velge noe annet? Vi har tre fulle reoler om den industrielle revolusjonen.»

«Eller månelandingskonspirasjonen», skjøt den andre inn.

«Høres spennende ut», sa William bestemt. «Men ikke i dag.»

«Ok!» ropte trappene og skjøt fart så det hvinte i dekkene.

«Vi møtes her når vi har funnet det vi trenger», ropte William til Iscia før trappene svingte i hver sin retning og forsvant inn mellom hyllene.

«Okeydokey», ropte Iscia tilbake.

Williams trapp kjørte i stor fart. Han gikk et par trinn høyere opp så han kunne se hvor de kjørte. Han måtte klamre seg fast med begge hender. Gardintrappen svingte til høyre og venstre og fortsatte bortover i et vanvittig tempo. Plutselig bråstoppet den.

«Tobias Wenton», kom det flatt fra trappen.

William så seg omkring. De befant seg i det innerste hjørnet av det store Arkivet. En av lampene i taket over ham virket ikke, og det var litt mørkere her. Et tykt lag med støv dekket mappene foran ham. Det virket ikke som om dette var den mest besøkte delen av Arkivet.

«Er hele denne hylla om Tobias Wenton?» spurte William forventningsfullt.

«Nei», kom det kort fra trappen.

«Hvor er Tobias Wenton sin mappe?» spurte William.

«Høyere opp», sa trappen og fortsatte oppover.

William kastet et kjapt blikk ned. De var allerede svimlende høyt oppe. Han fokuserte på mappene i hylla, og plutselig stoppet trappen med et rykk. Den ble stående og svaie faretruende frem og tilbake en liten stund før den stabiliserte seg.

«Professor Wenton», sa trappen.

William fikk øye på en mappe med T.W. skrevet for hånd på ryggen. Han tok den ut og blåste støvet av den før han åpnet. Det var som om hjertet hans nesten stoppet ved synet av det som lå inni. Eller rettere sagt, det som ikke lå inni, for bortsett fra et gammelt fotografi, var mappen helt tom. William tok ut fotografiet og satte mappen på plass igjen. Han gispet da han skjønte hva det var bilde av. Hvorfor i alle dager var …

En lyd fikk ham til å se opp. Han skyndte seg å putte fotografiet i bukselomma. Han var ikke alene.

Kapittel 26

Skarpe klør skrapte mot gulvet.

«Hva er det for noe?» utbrøt William, han kunne ikke se noe fra toppen av gardintrappen.

«Hva da?» sa vertikal-oboten.

«Den lyden. Det høres ut som … et dyr …?»

«Sikkert Laika», sa trappen.

«Laika …», gjentok William. Han kom på skiltet som hang ved inngangen. «Hvem er Laika?»

Trappen svarte ikke. Noe krafset forbi på den andre siden av hylla.

«Er Laika farlig?» spurte William.

«Bare når man kommer for nær», sa trappen.

«Jeg har det jeg trenger», sa William og så seg omkring. «Finn Iscia og få oss bort herfra.»

Så gikk lyset.

William ble stående og lytte.

Det eneste han kunne høre i det stummende mørket var sitt eget hjerte, som hamret som en løpsk hest. Så hørte han lyden av noe som beveget seg under ham igjen. Skarpe klør mot det harde steingulvet. Før noe stoppet rett under ham.

William prøvde å huske hvor høyt oppe han var. Han lente seg forsiktig over kanten på trappen og kikket ned.

Da så han det.

To øyne som lyste blått mot ham fra mørket der nede. Så lød en dyp og lang knurring. William trakk seg forsiktig tilbake og ble stående og holde pusten.

«Vær så snill ... Vær så snill, gå din vei, gå din vei», gjentok han lavt.

Så klikket det fra taket over ham. Klikk, klikk, klikk … Den ene lampen etter den andre ble tent, og snart var hele hallen badet i lys igjen. Han kikket ned. De blå øynene var borte.

«Få meg ut herfra!» ropte William.

«Sikker på at du ikke vil ta en titt på den industrielle revolusjonen?» forsøkte trappen seg.

«Helt sikker», sa William.

Det rykket i trinnene og trappen senket seg ned mot gulvet igjen. William så seg nervøst omkring. Ingen tegn til Laika, hva nå enn Laika var. Snart kjørte trappen i en voldsom fart mellom de høye hyllene, samme vei som de var kommet.

De rundet et hjørne, og William fikk øye på Iscia som sto på gardintrappen sin omtrent halvveis oppe ved en av reolene. Hun stirret ned i mappen hun holdt foran seg. Det så ut som om hun hadde funnet det hun lette etter.

«Stopp», ropte William.

Det skrek i hjulene idet trappen skrenset sidelengs og stoppet ved siden av Iscia.

«Fant du den?» spurte William.

«Mhm», sa hun uten å møte blikket hans.

Hun lukket mappen og puttet den inn under jakka.

«Vi bør komme oss ut herfra», sa hun, fremdeles uten å løfte blikket.

«Er noe galt?» spurte William. Han syntes hun oppførte seg litt merkelig. Unnvikende, liksom.

«Det er noe som heter Laika her inne et sted. Jeg tror det er best at vi kommer oss ut igjen», sa han og kastet et blikk bakover.

Da så han henne.

Den gamle damen som sto inntil en hylle et stykke unna. Hun bare sto der, helt urørlig og stirret på ham med kalde øyne. Den lille kolibrien satt fremdeles på skulderen hennes.

«Iscia», hvisket han uten å ta blikket fra den gamle damen.

Iscia snudde seg.

«Hva gjør vi nå?» hvisket hun tilbake.

«Jeg teller til tre, så drar jeg deg bort til meg. Trappen din blokkerer veien, så hun ikke kan følge etter oss», hvisket William mens han lente seg frem og tok tak i armen hennes. «Én … to … tre!»

Iscia hoppet.

«Kjør!» ropte William. Den gamle damen begynte å gå mot dem.

«Hvor da?» spurte trappen.

«Hvor som helst, bare det er ut herfra», ropte William tilbake. «Fort!»

«Ut skal bli», sa trappen idet den rygget, bråsnudde og skjøt fart.

William kikket bakover mot den gamle damen, som hadde begynt å løpe, fortere og fortere.

«Hun får problemer med trappen din nå», ropte William og kikket bort på Iscias trapp som blokkerte veien mellom hyllene.

Han gispet idet den gamle damen bykset over den høye trappen og fortsatte mot dem.

«Ok. Dette kommer ikke til å gå bra», mumlet han til seg selv.

Plutselig så William at den gamle damen delte seg i to på midten. Overkroppen løsnet over hoftene, stupte fremover og landet på hendene. Beina og hoftene satte opp farten.

Så forvandlet de to delene seg til noe William hadde sett før.

Kapittel 27

«Dere har vært på en liten utflukt, ser jeg.»

Goffman sto ved siden av den store globusen inne på kontoret sitt. William kikket bort på Iscia, som fremdeles holdt mappen sin i hendene.

«Vi skulle bare ...», begynte William, men tidde. De var blitt fersket. Det var ingen vits å prøve å forklare det bort.

Goffman pekte på Iscia.

«Hun blir», sa han til mannen som holdt henne. «Få William tilbake til rommet sitt. Jeg tar meg av ham senere.»

William prøvde å få øyekontakt med Iscia. Men hun unngikk blikket hans. Hvorfor oppførte hun seg så rart? Var det noe hun hadde sett i mappen sin?

«Velkommen tilbake … dere ble oppdaget, forstår jeg?» sa døra og gled igjen.

William fortsatte inn i rommet uten å svare.

«Du tror det var meg, ikke sant? Jeg kan love deg at jeg ikke hadde noe med det å gjøre», sa døra unnskyldende.

«Du var den eneste som visste at jeg gikk ut», sa William snurt.

«Ikke vær naiv», sa døra. «Instituttet har øyne og ører overalt. Jeg forstår egentlig ikke hvordan dere klarte å komme så langt som dere gjorde, før dere ble tatt. Hva var det dere lette etter?»

William tok opp bildet fra lomma.

«Spiller ingen rolle. Mappen var nesten tom. Og så kom de to typene som kjørte meg hit. Først var de en gammel dame, så delte de seg i to. Jeg tror ikke de er mennesker.»

«Hybrider», sa døra.

«Hybrider?» gjentok William. «Som i litt menneske og litt maskin … som plantene i hagen?»

«Noe sånt», sa døra. «Det finnes noen av dem her på instituttet. Så avanserte at det er umulig å se forskjell på dem og ordentlige mennesker.»

William stusset.

«Hvem da?» spurte han.

«Har ikke peiling. Det er strengt hemmelig. Bare noen få som –» Døra tidde da en alarm begynte å ule et sted på instituttet. «Merkelig», mumlet døra for seg selv.

«Hva er det som skjer?» spurte William.

«Vet ikke. Har ikke hørt snakk om brannøvelse, heller. Kanskje noe annet», sa døra. «Vi får vente og se.»

William satte seg på senga og kikket på fotografiet. Han kjente igjen motivet. Bildet var av det gamle skrivebordet som han hadde arvet av bestefar. Noen måtte ha tømt bestefars mappe. Men hadde de glemt å ta med seg bildet? Eller var dette en beskjed … fra bestefar?

Plutselig gikk døra opp, og en av sjåførene marsjerte inn. Han fortsatte bort til William, løftet ham opp og slengte ham over skulderen.

Porten til den kybernetiske hagen gikk opp og den rødhårete mannen fortsatte innover i hagen. William hang fremdeles over skulderen hans. Alarmen ulte i det fjerne.

Plantene strakte seg etter dem og hveste. Mannen hveste tilbake, og plantene trakk seg forskremt unna. Hvor var de på vei? Var han i ferd med å bli plantemat?

Snart kom de inn i den lille oasen i midten av buret. Den rødhårete mannen satte William fra seg og stilte seg ved siden av den andre sjåføren.

Fritz Goffman tok et skritt frem. Ved siden av ham fikk William øye på en av de merkeligste skapningene han noensinne hadde sett. Den hadde en kropp av speilblanke metalldeler og et helt vanlig hundehode.

William kjente igjen de blå øynene med det samme. Dette kunne ikke være noe annet enn det som hadde forsøkt å ta ham inne på Arkivet.

Goffman klappet den store hundetingen på hodet. «Du har møtt Laika før, forstår jeg.»

William nikket.

En annen alarm begynte å ule ikke så langt unna.

«Hvorfor går alarmene?» spurte William.

Goffman svarte ikke. Han løftet blikket opp på den store klokka som hvilte i hendene til statuen i fontenen. Det virket som om han ventet på noe. Det var ikke før nå at William oppdaget det. Noe han ikke hadde forventet å se i øynene til Goffman.

Det var frykt.

William forsto at noe var på gang.

Han skvatt da porten plutselig slo opp og professor Slapperton snublet andpusten inn.

«D-d-d-den er på instituttet», stotret han.

«Den vet at han er her», sa Goffman og kikket på William.

«Hvem vet?» spurte William med skjelvende stemme.

Og da hørte William noe han hadde hørt før. Noe han aldri kom til å glemme.

Greiner som knakk og tunge skritt som dundret gjennom hagen et stykke unna. Skrittene kom nærmere. Det som var på vei mot dem, var det samme som hadde angrepet dem hjemme i Norge.

Goffman fikk dårlig tid. «Kom», ropte han og vinket på William.

Slapperton tok sats og hoppet opp i fontenen. Fiskene svømte til side, og et par av dem stakk hodet opp av vannet og spyttet på ham. Men Slapperton brydde seg lite om spyttende fisker nå. Han tok tak i armen til statuen og trakk ned med full kraft. Så lød et høyt skrik, og noe kom farende mot dem gjennom lufta. En av kannibalplantene krasjet i bakken rett ved siden av William og ble liggende og vri seg.

«Kom», ropte Goffman og steg oppi fontenen. Laika klynket og hoppet etter.

De to rødhårete mennene gjorde det samme. Den ene stoppet ved siden av William og kikket på Goffman med et blikk som sa skal jeg bære ham?

William skyndte seg å klatre opp i fontenen.

Han var blitt båret nok for i dag.

Kapittel 28

De beveget seg raskt nedover. En solid jernluke lukket seg over dem. Den lille gruppa ble stående i taushet mens fonteneheisen fortsatte dypere og dypere ned i mørket. William lurte på hvor langt ned de skulle. Han kikket på de andre. Stillheten var uutholdelig. Han måtte bare bryte den.

«Hva med Iscia?» William kikket opp på Goffman.

«Hva med henne?» spurte Goffman tilbake.

«Er hun i fare?»

«Hun er i sikkerhet sammen med de andre.»

Goffman var tydeligvis ikke interessert i å snakke om Iscia akkurat nå.

Det rykket i fontenen. Den stanset, og veggen foran dem åpnet seg.

«Kom!» sa Goffman.

Laika hoppet etter. Slapperton gjorde tegn til at William skulle gå ut før ham. Og snart hastet de bortover en lang gang uten dører eller vinduer. William hadde dotter i ørene. Han forsøkte å svelge, men det hjalp ikke.

Etter en stund stoppet de foran en massiv dør som så ut som sånne dører man har i bomberom. Slapperton holdt tommelen foran en sensor på veggen, og døra gled opp.

«Velkommen, professor Slapperton», sa en stemme William syntes han dro kjensel på.

«Takk, Malin», sa Slapperton og fortsatte inn i rommet.

«Velkommen til instituttets Ultrahemmelige Avdeling», hvisket Slapperton. «Denne vei.»

William så seg rundt.

De var omgitt av maskiner i alle mulige størrelser og fasonger. Noen av dem var merket med små plakater. Degenerator, Krympomat, Tidsklemmemaskin, Antimateriefremkaller. Han fulgte etter Slapperton forbi en rusten tønne hvor det sto Fortidsturbin og stoppet.

Foran dem kom en ny dør til syne, som det sto «Til Vakuumtoget» på.

Slapperton løftet tommelen mot fingeravtrykksensoren på veggen.

Ingen reaksjon.

«Det var da som bare», sa han med voksende panikk i stemmen og forsøkte igjen.

«Er det noe galt?» spurte Goffman.

Slapperton forsøkte den andre tommelen. Fremdeles ingen reaksjon.

«Den virker ikke», sa han. «Noen må ha …»

Så gikk lyset.

De ble stående i stummende mørke. Det dundret over dem.

«Den er inne», hvisket Slapperton. «Denne vei», fortsatte han og pekte med en liten lommelykt inn i mørket.

Han rev opp en rød branndør. William og de andre var like bak. Slapperton lyste ned i mørket og avslørte en smal trapp. Et nytt drønn fikk trappen til å riste. De lange beina til Goffman tok tre trinn av gangen. William hadde problemer med å holde følge.

Da de var kommet til bunnen av trappen, eksploderte det over dem. William kikket opp og så flammer og røyk komme veltende nedover.

«Fort!» ropte Slapperton og pekte på en togvogn foran dem.

William så seg omkring. Det virket som om de var kommet til en underjordisk perrong.

«Inn med dere!» ropte Slapperton.

På innsiden minnet det om et vanlig tog. Det var to rader med seter, en på hver side. Men setene så mer ut som sånne som er i racerbiler. Med dype nakkestøtter og doble sikkerhetsbelter.

«Spenn dere fast!» ropte Slapperton og tok plass i det forreste setet.

Det dundret i togveggen.

«Den er rett utenfor!» ropte Goffman.

Slapperton trykket på to røde knapper samtidig og lente seg tilbake.

«Får håpe at dette virker», sa han og lukket øynene. «Hold dere godt fast og legg hodet mot nakkestøtten.»

Et nytt dunk traff veggen like ved William. Så hørtes en dyp during etterfulgt av et høyt svupp, og de ble presset bakover i setene. Akselerasjonen var så voldsom at William ikke klarte å røre seg.

Etter en stund lettet trykket og alt ble normalt igjen. William rettet seg opp og så seg rundt.

«Beveger vi oss?» spurte han.

«Om vi gjør», sa Slapperton. «Vi er allerede oppe i fem hundre kilometer i timen. Den kommer til å stabilisere seg på litt over tusen.»

Kapittel 29

Slapperton løsnet beltet og strakte på beina. Laika gikk et par runder på gulvet og la seg ved føttene til Goffman. Den store hunden lukket de lysende øynene sine og begynte å male som en katt. William kastet et blikk bort på de to sjåførene som satt et stykke unna. Han likte dem ikke.

«Hva var det som angrep oss der oppe?» Han snudde seg mot Slapperton.

«En slags maskin», svarte Slapperton.

«Den samme som angrep oss hjemme i Norge?» spurte William.

«Antagelig», sa Slapperton.

«En robot?»

«Ja. Du kan vel kalle den det. Veldig avansert», sa Slapperton. «Når man oppdager den, er det som regel for sent.»

«Er det … Abraham Talleys robot?» spurte William.

Slapperton og Goffman så på hverandre.

«Vi tror det», sa Slapperton.

«Hvor skal vi?» fortsatte William. Han syntes det var på tide at han fikk vite hva som foregikk.

«London», sa Slapperton. «Til det tryggeste stedet vi kan oppholde oss akkurat nå. Senter for Misinformasjon.»

«Misinformasjon?» sa William.

«Ja. Senter for Misinformasjon ledes av Blenda Zeynomore. Hun er også en av grunnleggerne av instituttet.»

«Jeg trodde det var bestefar som grunnla instituttet?» sa William.

«Vi var fire som grunnla instituttet. Bestefaren din, Blenda, Fritz … og meg.»

Slapperton lente seg frem, satte albuene på knærne og kikket lenge og alvorlig på William.

«Jeg tror det er på tide at du får vite hva som foregår», sa han til slutt.

William nikket forventningsfullt. Han var helt enig.

«Husker du det jeg viste deg i kjelleren under instituttet?»

«Ja.» William nølte. Han likte ikke tanken på at bestefar hadde stjålet noe.

«Luridiumet som ble borte?» fortsatte Slapperton.

«Ja. Jeg husker alt det der», sa William, litt brydd.

«Som jeg fortalte deg, så er luridium et intelligent metall. Vi vet ikke hvem som laget det eller hvorfor. Men det er veldig gammelt», fortsatte Slapperton. «Det kan tenke selv, men må være i kontakt med en levende organisme for å kunne fungere. Det er grunnen til at luridium kan ligge i dvale veldig lenge. Helt til noen finner det. Du husker sikkert også at Abraham Talley var den første i moderne tid som fant en klump med luridium?»

William nikket.

«Da Abraham fant luridium, gikk det inn i kroppen hans og han falt i koma. Han ble fraktet til et sykehus, men forsvant et par dager senere. Du husker sikkert hva som skjedde med de andre gruvearbeiderne?»

«Ja», sa William. Han begynte å bli utålmodig. Dette hadde de vært gjennom før. Han ville vite hva som hadde skjedd med bestefar.

«Da området der arbeiderne døde ble undersøkt, oppdaget etterforskerne en eldgammel og ugjennomtrengelig jernport dekket med innskripsjoner», fortsatte Slapperton. «Byggearbeidet ble stanset og de prøvde i lang tid å tyde skriften. Men bare et par av tegnene var forståelige: kammer og teknologi.»

Slapperton kikket på Goffman og gjorde tegn til at han skulle fortsette. Goffman kremtet høytidelig.

«Ikke langt fra jernporten ble det funnet en mekanisk kule … en orb. Den var også dekket med uforståelige tegn. Men ingen av tegnene stemte med dem på jernporten. De så ikke sammenhengen … etter noen år, ga de opp å tyde tegnene. I ren desperasjon etter å komme seg inn, detonerte de en voldsom sprengladning som fikk store deler av tunnelsystemet til å rase sammen. Mange mistet livet. Etter dette ble prosjektet avsluttet, uten resultat. Tunnelen hvor jernporten befant seg, ble forseglet og arbeidet med de andre tunnelene fortsatte.

«Hva skjedde med orben?» spurte William.

«Orben ble gjemt unna i et hvelv i kjelleren til et museum i Oxford», sa Goffman. «Ingen forsto hva den var eller hva den kunne brukes til. Etter som årene gikk, ble både orben og den forseglede tunnelen glemt.»

«Hvor ble det av Abraham?» spurte William.

«Det er det ingen som vet. Han dukket ikke opp igjen før hundre år etter, på begynnelsen av 60-tallet. Han brøt seg inn på museet og forsøkte å få tak i orben. Men han ble oppdaget og forsvant igjen før han fikk den med seg.

Din bestefar, Benjamin, Blenda og jeg studerte i Oxford på den tiden. Vi forsto at det var noe spesielt med denne merkelige metallkula som ingen visste hva var. Den hadde ikke noe navn, så vi kalte den bare for en orb, siden den var rund.

Vi begynte å grave i historien til orben, som ledet oss til historien om den glemte jernporten under London. Vi fikk til og med tak i noen gamle nedtegninger av tegnene på porten. Bestefaren din klarte å tyde mange av dem, og det var sånn vi fikk høre om luridium for første gang. Vi forsto at det kunne være mer luridium bak jernporten. Og at orben egentlig var en slags nøkkel. Da vi skjønte hvordan ting hang sammen, at Abraham hadde fått luridium i kroppen, og hvor farlig luridium kunne være, etablerte vi instituttet. Vi ville verne menneskene. Ved å gjemme luridium. Vi fortsatte å lete etter jernporten. Men vi begynte også å tråle verden på jakt etter andre underjordiske ganger, etter mer luridium. Det lille vi fant, gjemte vi på instituttet. Kunne ikke ta sjansen på at det skulle havne i gale hender.»

«Hva med jernporten?» spurte William. «Fant dere den?»

«Alle spor etter den forsvant under bombingen av London under andre verdenskrig. Og undergrunnssystemet er stort», sa Slapperton. «Men bestefaren din hadde ansvaret for nøkkelorben. Og han var besatt av tanken på å finne jernporten. Kort tid før han forsvant fortalte han meg at han hadde gjort et stort gjennombrudd. Så skjedde ulykken med deg og faren din. Naturlig nok, slapp han alt han hadde i hendene og reiste for å ta seg av dere. Og da han forsvant rett etterpå, mistet vi den eneste som hadde mulighet til å komme seg inn i kammeret bak jernporten.»

«Og derfor begynte dere å lete etter andre som kunne gjøre det?» sa William.

«Ja», sa Goffman. «Vi arrangerte kodeknekkerkonkurranser over hele verden. Og slik begynte vi å samle kandidater. Orbene på instuttet er kopier av den originale orben. Men vi visste også at du antagelig hadde arvet din bestefars talent for koder. Og vi brukte mye ressurser på å finne deg. Hvem skulle trodd at det var i Norge han hadde gjemt dere?»

«Tror dere at bestefar har klart å åpne porten, og at han er der inne?» spurte William.

«Det er det vi håper», sa Slapperton og lente seg lenger frem som om han skulle fortelle noe fryktelig hemmelig. «Personlig tror jeg at han åpnet porten lenge før han forsvant. Av en eller annen grunn fortalte han det bare ikke til oss.»

«Og dere vil at jeg skal prøve å åpne porten?» William kikket på dem begge.

«Først må vi finne den. Jeg tror at du kan få orben din til å vise oss vei», sa Goffman. «Det er viktig for oss å finne bestefaren din. Men også å få kontroll over det som er der inne, slik at Abraham ikke får tak i det. Hvis vi har rett i at det finnes luridium der inne, er det katastrofe om Abraham får tak i det først», sa Goffman.

«Men kan bestefar ha overlevd så lenge der inne?» sa William.

«Det vet jeg ikke», sa Slapperton. «Vi kan bare håpe. Bestefaren din er en smart mann.»

«Bremser ned», kom det fra Malin over høyttaleranlegget. «Ankommer Senter for Misinformasjon om tre minutter.»

Kapittel 30

Slapperton sto ved en høy skranke og ventet på at damen som satt bak, skulle bli ferdig i telefonen. William og Goffman sto like bak. Laika virret rundt og flakket nervøst med blikket. Det var tydelig at hun ikke likte seg her. De befant seg i et stort rom med enorme glassvegger og en svingdør som førte ut til gata. Midt i rommet tronet en fontene. William syntes den minnet om fontenen på instituttet.

Damen bak skranken var ferdig i telefonen. Hun la på røret og kikket opp på Slapperton med et påklistret smil.

«Ja …?» sa hun.

«Vi er her for å treffe professor Zeynomore», sa Slapperton. «Blenda Zeynomore.»

«Beklager. Men det jobber ingen ved det navnet her», sa damen og smilte.

Slapperton himlet oppgitt med øynene.

«Kom igjen. Må vi gå gjennom dette hver gang jeg kommer hit?»

«Jeg har aldri sett deg før», sa damen høflig.

Slapperton stappet irritert hånda inn under jakka og trakk ut en svart lommebok med bilder av små planeter på. Han åpnet den og hentet ut et kort som han rakte til damen. Hun tok det imot og så på det en stund, før hun ga det tilbake og tok opp telefonrøret.

«Sett dere. Hun er her snart.»

«Velkommen, velkommen», ropte en høy damestemme.

William kikket opp og fikk øye på en liten golfbil som kom mot dem i stor fart. Men bilen hadde ikke hjul. Den svevde bortover det glatte gulvet på en stor, svart luftpute.

«Professor Zeynomore», ropte Slapperton og slo ut med armene.

Damen bak rattet smilte. Hun hadde stripete, grå dress og kortklippet, svart hår. På nesa satt et par mørke solbriller.

Golfbilen tok en runde rundt den store fontenen midt i hallen og bråstoppet foran dem.

«Misunnelig?» klukket professor Zeynomore og gliste mot Slapperton. «Fikk den i forrige uke.»

«Luftputeteknologi?» spurte Slapperton.

«Anti-isotop Hovercraft. Betaversjon», sa hun og smilte stolt.

«Selvfølgelig.» Slapperton nikket.

William ble sittende og stirre på professorens solbriller. Et par syltynne ledninger gikk fra brillene og inn i professorens panne.

Han lente seg mot Goffman og hvisket så hun ikke skulle høre.

«Hva slags briller er det der?»

«Hun er blind, men med dem kan hun se», hvisket Goffman tilbake.

«Kan vi gå et sted hvor vi kan snakke i fred?» sa Slapperton.

Professoren ble alvorlig.

«Heisann. Dette er ikke bare er en høflighetsvisitt, forstår jeg», hvisket hun før hun snudde 180 grader. «Stig på, mine herrer.»

Etter en heseblesende tur, stoppet luftputebilen foran en dør hvor det sto «Antiaudiokammer».

«Dere først», sa professor Zeynomore idet døra svingte opp, og de gikk inn. Sjåførene og Laika ble igjen utenfor.

Rommet var tomt. Veggene var polstret med noe som lignet sofaputer. Zeynomore la pekefingeren foran leppene som tegn på at de ikke skulle si noe. Hun fortsatte bort til et kontrollpanel på veggen og trykket på et par knapper. En lav bruselyd strømmet ut av små høyttalere som var montert oppunder taket.

«Intelligent lydkansellering», sa hun og nikket opp mot høyttalerne. «Nå er det trygt å snakke.»

Hun lot blikket gli over sine tre besøkende og stoppet ved William.

«Er det ham?» spurte hun.

«Ja», sa Slapperton.

«Vi har møtt hverandre før. Visste du det?» sa hun.

«Nei», sa William og ristet på hodet.

«Du var bare en liten baby. Nyfødt. Jeg hadde øynene mine på den tiden. Du var en søt, liten sak.» Hun tok en pause.

Så snudde hun seg mot Slapperton. «Hva har skjedd?»

«Den har funnet oss», hvisket Slapperton.

«Jeg forsto det måtte være noe sånt», sa hun alvorlig og ble sittende og tenke en stund. «Vi har jo visst at denne dagen ville komme. Skal dere forsøke å finne porten?»

«Ja», sa Slapperton. «Vi trenger et sted å være til i morgen tidlig.»

Professor Zeynomore tastet inn en kode, og døra åpnet seg med et svupp. «Vi må få deg i sikkerhet», sa hun og viftet William ut av rommet.

Luftputebilen gled bortover den lange gangen i et vanvittig tempo. Professor Zeynomore hentet opp en telefon fra lomma og slo et nummer.

«Det er meg. Vi er på vei ned i kjelleren. Det er kode elleve. Ja, kode elleve. Nei, det er ikke en øvelse», sa hun.

Like etter begynte en alarm å ule.

Så hørtes flere drønn av tunge dører som klappet igjen rundt omkring i det store bygget. Det blinket litt i lyset i gangen, før det dimmet ned og stabiliserte seg.

«Vi har gått over til intern strømforsyning», sa Zeynomore. «Vi er offisielt avskåret fra verden.»

«Vi har ikke hatt behov for å bruke disse cellene på lenge, men de har blitt oppdatert underveis», forklarte Blenda da de var kommet ned i kjelleren. «Dere får et rom hver. Rommene er bygget for å holde ting ute, men det er lett å rømme om noe skulle skje. Det er en nødsluse i hvert rom. Den fører dere rett ut av bygningen. Det sier seg selv at slusene bare skal brukes i nødstilfeller», fortsatte hun.

«Selvfølgelig», sa Slapperton og sendte Goffman et nervøst blikk.

Kapittel 31

William lå i senga i den lille cellen. Han stirret i taket. Hjernen kokte etter all informasjonen han hadde fått på toget. Det var som om hele hodet hans brant. Han holdt orben sin med begge hender på brystet. Av en eller annen grunn kjente han seg tryggere når han holdt den sånn.

Kunne han stole på det Slapperton og Goffman hadde fortalt ham? Han ble helt ør av å tenke på det.

Madrassen var hard, men han kjente at søvnen kom krypende. Tankene ble til tåke, og han slet med å holde øynene åpne.

Så han lukket dem.

«William», hvisket en stemme.

William satte seg opp i senga. Han hadde sovet tungt og måtte tvinge seg tilbake til våken tilstand. Han gned seg i øynene og myste rundt i rommet. Fikk øye på silhuetten av en mann som sto midt i rommet. Skikkelsen dirret lett. Den forsvant plutselig, og så dukket den opp igjen. Et hologram! tenkte William.

«William …», gjentok stemmen.

William tenkte seg om. Var ikke helt sikker, kunne det virkelig være …

«Bestefar?» hvisket han.

Men hologrammet svarte ikke. Det var antagelig et opptak. William reiste seg og gikk forsiktig et par skritt nærmere, men alt han kunne se, var de mørke konturene av en eldre mann.

«William. Jeg vet ikke hvor gammel du er når du får se dette, og jeg vet ikke hvor mye du allerede vet. Men siden du er kommet hit, går jeg ut ifra at du allerede har fått greie på en del. La meg begynne med det mest opplagte. Mitt navn er Tobias Wenton. Jeg er bestefaren din.» Han tok en kort pause. «Du er vokst opp omringet av hemmeligheter. Og du har sikkert lurt på hva som foregår. Det er bare rett og rimelig at du får vite alt. Spesielt når jeg snart kommer til å be deg om å gjøre noe viktig for meg.»

Bestefar tok en pause før han fortsatte.

«Da du var tre og et halvt år gammel, var du og din far i en alvorlig trafikkulykke. Ryggraden din ble ødelagt. Knust, er vel det rette ordet. Jeg var på en utgraving i Tibet da det skjedde. Jeg slapp alt jeg hadde i hendene og tok første fly hjem til London. Faren din lå i koma med knekt nakke og du … det var ikke noe legene kunne gjøre. Bare gi deg morfin og vente på at naturen skulle gå sin gang. Ingen kan leve særlig lenge uten ryggrad. Jeg måtte gjøre noe. Jeg hadde ikke noe valg. Det var bare én ting som kunne redde deg.»

Bestefaren tok en ny pause før han fortsatte.

«Jeg visste at instituttet aldri ville la meg få det, så jeg måtte stjele det. Etter at jeg ga deg luridiumet, ble du bedre. Men instituttet var etter meg. Abraham Talley også. Jeg hadde stjålet det eneste luridiumet vi hadde klart å finne. Jeg måtte komme meg unna. Ta oppmerksomheten bort fra deg.»

Bestefaren rettet på brillene.

«Jeg visste at ved å gi deg luridium ville jeg samtidig skape det jeg og instituttet hadde jobbet så lenge for å bekjempe. At luridium skal spre seg til mennesker og til slutt …»

Bestefaren tok en ny pause.

«Når et menneske får luridium i seg, overtar luridiumet de skadde delene i kroppen. I ditt tilfelle var dette ryggraden og deler av hjernen. Jeg så allerede før ulykken at du hadde et spesielt talent for kodeknekking. Da du fikk luridium i deg, visste jeg at dette talentet ble hundredoblet. Det gjør deg til den suverent beste kodeknekkeren i verden, William. Derfor må du være forsiktig. Det er mange som vil utnytte deg. Uten luridiumet hadde du ikke overlevd. Men du er ikke fullt så menneskelig som du har trodd at du er … du er førtini prosent metall, William.»

Det svartnet for øynene, William klarte ikke holde balansen og falt i gulvet.

«Det er derfor Abraham Talley er ute etter deg», fortsatte bestefar. «Han vil ha tak i det du har inni deg. Og hvis han finner deg …» Bestefar stoppet. Som om bare tanken på hva som ville skje, var totalt lammende for ham.

William stablet seg forsiktig på beina.

«Det aller viktigste for deg nå, er å finne meg. Kroppen min ligger nedfrosset i en hemmelig bunker i tunnelene dypt under Victoria Station. Jeg håper at du har fått en orb. Uten en orb kommer du deg ikke inn. Du er den eneste som har evner til å finne jernporten og åpne den. Jeg har lagt ut spor til deg. Kom alene. Og det er veldig viktig at du bare tiner opp tank nummer syv, ingen andre. Ikke si dette videre til noen. Jeg vet ikke hvem du kan stole på.»

Det blinket i lysene inne på rommet. Hologrammet av bestefar dirret et par ganger og forsvant med et zapp.

«Bestefar?» sa William, men fikk ikke svar.

William ble stående midt i rommet. Var det virkelig sant? Var han førtini prosent intelligent metall? Altså en slags maskin?

Han tok seg til ansiktet med en skjelvende hånd. Han kjentes ut som før. Som et menneske.

Han trengte luft.

Han måtte komme seg ut.

Så fikk han øye på en rød luke bak senga. Over luka sto det med store, hvite bokstaver: «Nødsluse.»

Kapittel 32

William traff snøen med ansiktet først. Han ble liggende og hive etter pusten. Han visste ikke hvor lenge eller hvor langt han hadde løpt. Han hadde knapt sett seg tilbake etter at han kom seg ut av Senter for Misinformasjon. Nødslusa hadde skutt ham ut i en mørk bakgate. Derfra hadde han bare løpt.

Det hadde snødd kraftig den siste timen, og det var ikke mye varme i den tynne dressjakka. Frem til nå hadde han bare hatt selskap av brøytebiler og taxier, men nå var gatene fulle av mennesker.

Da han hadde fått igjen pusten, satte han seg opp. Han befant seg i en stor park. Travle mennesker hastet forbi.

«William», hørte han plutselig bak seg.

Han kjente igjen stemmen. Snudde seg med det samme.

«Iscia?» hvisket han.

Iscia hjalp ham opp og trakk ham med seg.

«Kom», hvisket hun.

Litt senere satt William og Iscia på en liten kafé. Behagelig pianomusikk strømmet ut fra en liten høyttaler i taket. Kafeen var halvfull av folk som sto i kø for å kjøpe morgenkaffe. William og Iscia hadde satt seg i et rolig hjørne like ved vinduet. Iscia tittet stadig ut av vinduet, som om hun ventet på noen. Eller var redd.

William gned hendene mot lårene og kjente at han begynte å få følelsen tilbake i fingrene sine. En smilende dame kom bort til dem.

«Hva vil dere ha?» spurte hun.

«Eh», kremtet William. «Jeg har ikke …»

«Jeg har penger», sa Iscia og kikket opp på damen. «Kan vi få to store pannekaker med krem og to kopper kakao? Også med krem?»

Damen noterte bestillingen i blokka og gikk igjen.

De ble sittende i stillhet en liten stund. William så seg rundt. Alt virket så normalt her inne.

«Hva gjør du her?» spurte han.

«Jeg stakk av», sa hun litt brydd.

«Hvorfor?»

«Vil helst ikke snakke om det.»

«Hvordan fant du meg, da?» spurte han.

«Var ikke så vanskelig, egentlig», sa Iscia. «Det er vanlig prosedyre å ta vakuumtogene til Senter for Misinformasjon når instituttet er under angrep.»

«Blir instituttet angrepet så ofte?» avbrøt William.

«Nei. Men jeg har lest forskriftene», sa hun og smilte lurt.

«Siden du, Goffman og Slapperton plutselig forsvant etter angrepet, tenkte jeg at dere hadde rømt med vakuumtoget til London. Jeg var uansett lei av instituttet og alle maskinene. Trengte litt forandring.»

«Hvordan gikk det med de andre? Ble noen skadet?» spurte William.

«Det som angrep, forsvant like etterpå. Det virket som om det bare var etter dere. Vet du hvorfor?» spurte Iscia.

William ristet på hodet og kikket ned i bordet.

«Går det bra med deg?» spurte hun med bekymret stemme.

«Ja da», sa William uten å se opp.

Han brant etter å fortelle henne alt. At han var en av dem. Maskinene. Han trengte å dele det med noen. Men han kunne ikke. Bestefar hadde jo sagt at han ikke måtte si det til noen. Dessuten var han usikker på hvordan Iscia ville reagere.

Damen kom tilbake med rykende ferske pannekaker og to store kopper med kakao. Hun smilte til dem.

«Håper det smaker», sa hun og gikk.

William tok en bit av pannekaka. Han lukket øynene. I et lite sekund drømte han seg langt bort. Det var som å være hjemme igjen. Mamma laget alltid pannekaker til frokost på søndager. Han kjente at han var skrubbsulten. Han tok en stor slurk av kakaoen. Kjente at varmen spredde seg rundt i kroppen hans. Han åpnet øynene, kikket på Iscia og smilte. Hun smilte tilbake. Det var noe med lyset som skinte inn gjennom de store vinduene. Smilet hennes lyste liksom også.

«Hvorfor er du alene? Hvor er de andre?» spurte hun og tok en stor bit av pannekaka si.

William nølte.

Han visste ikke helt hva han skulle svare. Kunne han stole på henne? Han hadde ikke glemt hvor merkelig hun oppførte seg etter at hun fant mappen sin. Og at Goffman ville snakke med henne etterpå. Han ble sittende og fundere over dette en liten stund. Hvis han ikke kunne stole på henne, hvem kunne han stole på? Han bestemte seg for å fortelle henne litt.

«Jeg rømte. Akkurat som deg», sa han og smilte unnskyldende.

«Du rømte? Hvorfor?» utbrøt hun. «Har det noe med bestefaren din å gjøre? Fant du noe i mappen hans på Arkivet?»

«Ja. Det har noe med ham å gjøre», sa William og nølte. «Det er noen som er etter meg.»

«Hvem da?»

«Jeg kan ikke si så mye, Iscia. Kanskje jeg kan fortelle mer senere. Når ting har roet seg.»

«Men hva er planen din nå, da? Springe rundt i London alene?» spurte hun.

«Jeg må finne bestefar. Han er …», begynte William, men stoppet da han kikket ut vinduet og fikk øye på en gammel dame som sto ute på fortauet. Han gjenkjente henne med det samme. Det var den gamle damen fra instituttet. Eller rettere sagt, det var de to sjåførene.

«Kom», sa han og trakk Iscia med seg. «De har funnet oss.»

Kapittel 33

Etter en intens løpetur stoppet William og Iscia utenfor hovedinngangen til Victoria Station. William tørket svetten fra ansiktet og kikket seg omkring.

«Der er hun», hvisket Iscia og pekte mot noe på den andre siden av gata.

Og ganske riktig. Den gamle damen brøytet seg vei mellom menneskene. Blikket hennes var festet på William. Hun gikk rett ut i veien. En buss måtte bråbremse for ikke å treffe henne, men hun fortsatte som om ingenting var skjedd.

«Kom», sa William og trakk Iscia etter seg.

De løp inn på Victoria Station og forsvant i menneskemengden i den store hallen. De fortsatte ned trappene til undergrunnstogene og stoppet foran en lang rekke med billettmottakere. Et stort skilt hang på veggen foran dem: «Husk billett!»

«Hvordan kommer vi gjennom her?» sa William og så seg nervøst tilbake.

«Se nå», sa Iscia og fulgte etter en lubben mann med dress. Han stakk billetten sin i mottageren og gikk gjennom med Iscia like bak.

«Kom igjen», ropte hun og pekte på den gamle damen som var på vei ned trappene like bak ham.

William tok fart og hoppet over en port for rullestolbrukere og barnevogner. En dyp mannsstemme runget bak ham.

«Hallo der!»

William snudde seg og så en billettkontrollør som hadde fått øye på ham.

«Løp, William», ropte Iscia.

Hun snudde og løp mot rulletrappene som førte ned til undergrunnen. William satte etter henne.

Rulletrappene var fulle av folk, og sneglet seg nedover. William så seg tilbake. Billettkontrolløren var borte. Men den gamle damen var like bak. Hun skubbet folk unna med stokken sin og nærmet seg faretruende.

«Denne veien», sa William og klatret opp på midtpartiet mellom de to rulletrappene, satte seg på rumpa og seilte nedover.

Iscia gjorde det samme.

Det gikk fort.

Altfor fort.

William krasjet inn i en mann som sto ved enden av trappene og spilte fiolin. De gikk i bakken, begge to. Fiolinen skled bortover gulvet.

«Unnskyld. Unnskyld», mumlet William mens han karet seg opp.

Fiolinisten kom seg fortumlet på beina og så seg om etter fiolinen sin.

«Pass deg!» ropte Iscia idet hun suste mot dem.

Men den forfjamsede fiolinisten var for sen. Han snudde seg akkurat i det Iscia skjøt ut i lufta som en skihopper og krasjet inn i ham. Han falt bakover enda en gang og landet på ryggen. Iscia ble sittende oppå ham mens de skled bortover gulvet. William skyndte seg å plukke opp fiolinen og hjalp fiolinisten på beina igjen. «Det var virkelig ikke meningen», stotret han.

Og før fiolinisten fikk tid til å protestere, forsvant William og Iscia inn i folkehavet på perrongen.

«Dukk», ropte William.

Snart krøp de på alle fire bortover det skitne perronggulvet. William stoppet og lyttet.

«Hør», sa han.

Det var lyden av et tog som nærmet seg. William reiste seg og gikk krumrygget mot skinnene. Iscia fulgte etter.

Plutselig så William noe i øyekroken. Noe smått og blankt som beveget seg. Han stoppet opp og så seg omkring. Men det var borte. Var han begynt å se syner? Han fortsatte, men stoppet da han så det en gang til. Noe som pilte mellom alle beina foran ham og forsvant.

«Hva er det», spurte Iscia, som var like bak ham.

«Synes bare jeg så noe som ...», begynte han, men tidde da han fikk øye på den lille billen som tittet frem bak en stresskoffert som sto på gulvet et stykke unna.

«Billen?» utbrøt William.

Den lille billen pilte i sikksakk mot dem.

«Hva er det der?» hvisket Iscia.

«Det er den lille billen som prøvde å advare meg før vi ble angrepet hjemme», sa William.

«Angrepet hjemme?» gjentok Iscia.

Billen hoppet opp og ned før den snudde og pilte bort til kanten på perrongen.

«Vi må komme oss på toget», sa William.

Snart dundret toget inn i hallen. Det skrek og jamret i rustne bremser da det stoppet. Dørene gikk opp og folk strømmet ut. Billen pilten inn på toget og forsvant blant travle bein. William og Iscia presset seg inn i den bakerste vogna. William kastet et blikk bakover. Han fikk øye på den gamle damen som brøytet seg vei inn i samme vogn som dem. Dørene lukket seg bak henne, og toget begynt å bevege seg igjen.

William satte seg på huk ved siden av Iscia.

«Hun er her inne», hvisket han.

«Hva gjør vi nå da?» hvisket Iscia tilbake.

Den lille billen sto og trippet foran dem som om den ventet på instrukser.

William reiste seg forsiktig opp. Den gamle damen sto fremdeles borte ved dørene. De smale øynene hennes beveget seg sakte over menneskemengden. William dukket ned igjen.

«Vi må komme oss ut herfra», hvisket han. «Hun står borte ved dørene og kommer til å finne oss når toget stanser og folk går av.»

«Hvordan kommer vi oss ut hvis hun blokkerer dørene?» hvisket Iscia.

William tenkte seg om. Så fikk han en idé.

«Følg meg. Vi har ikke noe valg. Det er den eneste muligheten.»

De stoppet ved døra som førte ut bakerst i vogna. Den lille billen trippet ivrig ved siden av dem.

«Er du gal?» utbrøt Iscia. «Skal vi hoppe ut i fart?»

«Har du et bedre forslag?»

William åpnet døra og gikk ut. Billen krabbet opp buksebeinet hans og gjemte seg i innerlomma på jakka.

«Kom», sa William og vinket på Iscia.

Snart sto de på utsiden av toget og kikket ned på togskinnene.

«På tre», sa William og tok henne i hånda. «Én … to … tre …»

De hoppet samtidig, traff skinnene og rullet bortover. William kom seg på beina og sjekket at han var like hel.

«Hvordan gikk det?» spurte han og kikket på Iscia.

«Brakk i hvert fall ikke noe, tror jeg», sa hun.

«Jeg tror vi kom oss unna», sa William og pekte mot toget som forsvant i mørket.

«Håper virkelig det», sa Iscia. «Hva gjør vi nå?»

«La meg tenke», sa William og så seg omkring.

Små lamper dekket med sot var festet til tunnelveggene og ga akkurat nok lys til at de kunne skimte omgivelsene. Det dryppet fra taket. Og lufta her inne luktet av gammel mugg.

Plutselig fikk Iscia øye på noe og grep tak i overarmen til William. Frykten lyste ut av øynene hennes.

«Se» hvisket hun med dirrende stemme og pekte inn i tunnelen der toget hadde kjørt.

William snudde seg og fikk øye på den gamle damen som kom gående mot dem gjennom den mørke tunnelen.

«Kom. Hun har ikke sett oss ennå», hvisket William og trakk Iscia med seg i motsatt retning.

Kapittel 34

«Hvor er vi?» hvisket Iscia.

William stoppet og så seg omkring i den mørke tunnelen. De hadde sprunget en god stund. Svetten rant.

Iscia tok seg til munnen og kvalte et hyl idet en feit rotte pilte over skinnegangen foran dem og forsvant inn en stor sprekk i veggen.

«Jeg hater rotter», knurret hun.

William skulle til å fortsette, men bråstoppet da han plutselig hørte en lyd. Det virket som om Iscia også hadde hørt det.

«Hva er den rumlingen?» sa hun.

En sval trekk kom mot dem fra mørket. Rumlingen økte. William kunne kjenne vibrasjonene i bakken nå.

«Tog», sa han lavt.

William så seg om etter et sted å søke tilflukt.

«Det kommer til å knuse oss», sa Iscia og pekte på to lysende prikker som nærmet seg faretruende.

Bakken under dem ristet kraftig. William kjente panikken stige, men forsøkte å ta seg sammen.

«Hjelp!» ropte Iscia og dro i armen hans.

«Inntil veggen!» ropte William. «Det er vår eneste sjanse.»

De presset seg inn mot tunnelveggen.

William lukket øynene og skrek av frykt idet toget brølte forbi dem i en vanvittig fart. Trykket presset dem inn i den skitne murveggen. Så ble de plutselig sugd fremover idet bakpartiet svuppet forbi dem. William og Iscia føk fremover og landet på skinnegangen.

William ble liggende en liten stund og høre på lyden av toget som forsvant i det fjerne. Så satte han seg opp og la en skjelvende hånd på ryggen til Iscia.

«Vi klarte det.»

«Er du sikker?» Iscia gjemte fremdeles ansiktet i hendene.

«Ja», sa han og reiste seg på skjelvende bein.

«Hva nå, da?» spurte hun og satte seg opp.

«Vi kan i hvert fall ikke virre rundt i tunnelene. Da blir vi snart pannekaker», sa William og ble tankefull.

«Han sa at orben ville vise vei», mumlet han til seg selv.

«Hvem?» spurte Iscia.

«Bestefar …»

«Har du snakket med ham?» spurte hun.

«Ja. Eller, på en måte», sa William og snudde seg mot henne. «Det var et hologram. Det dukket opp i natt.» Han nølte. «Bestefar ligger her inne et sted. Nedfrosset. Jeg må tine ham opp igjen.»

«Nedfrosset?» utbrøt Iscia.

«Ja», sa William og hentet frem orben sin fra brystlomma. Iscia stablet seg på beina og stirret innover i den mørke tunnelen.

«Du trenger ikke være med hvis du ikke vil. Tror det kan bli farlig», sa William og så på henne.

«Jeg har ikke noe bedre å finne på», svarte hun. «Dessuten har jeg ikke særlig lyst til å gå tilbake og støte på den der dama igjen. Eller et nytt tog.»

«Jeg må få i gang denne», sa William, lukket øynene og konsentrerte seg om orben.

«Skal du gjøre det nå? Her?» hørte han Iscia si.

Han ventet.

Men ingenting skjedde.

William bet tennene sammen. Han måtte klare det.

«Kom igjen», sa Iscia. «Jeg synes jeg hører et tog til.»

«Du hjelper ikke, akkurat», sa William irritert.

Men så kjente han det. Det begynte i magen. Som en lett murring under navlen. Vibrasjonene ble sterkere og flyttet seg oppover ryggraden og ut i hendene hans. Fingrene begynte å jobbe. Klikk … klikk … klikk …, sa det fra orben.

Da fingrene hans omsider falt til ro, lettet orben fra hendene hans. William åpnet øynene. Orben hang i lufta foran ham. Den vred litt på seg fra side til side. Som om den orienterte seg. Så skjøt en blå stråle ut og beveget seg raskt fra side til side over vegger og tak. Så forsvant strålen, og orben begynte å sveve bortover tunnelen. Det så ikke ut som om den hadde tenkt å vente på dem.

«Kom», sa William og fulgte etter.

Etter at orben hadde ført dem gjennom noe som føltes som en uendelig labyrint av gamle og nedlagte tunneler, rundet den et hjørne og stanset.

William bråstoppet. Ble stående og stirre fremfor seg.

Iscia stanset ved siden av ham.

«Den har lurt oss», utbrøt hun.

Foran dem var ingenting annet enn en skitten murvegg.

«Nei! Se! Den vil videre», sa William.

Orben beveget seg sakte fremover og stanset da den traff muren.

Klakk … klakk … klakk …, sa det da orben fortsatte å dunke mot veggen som en sprettball.

«Jeg tror ikke den har lurt oss», sa William og gikk bort til murveggen.

Han la hånda på den ru overflaten.

«Den er gammel», sa han.

Han kom på hva Goffman hadde fortalt om den plomberte tunnelen.

«Det er her. Jeg bare vet det.» William tok et par skritt bakover.

Hvis bestefar hadde funnet denne veggen, måtte han på en eller annen måte ha kommet seg forbi.

«Hvorfor akkurat denne? Vi har passert en haug med sånne murvegger allerede», sa Iscia.

Hun gikk bort til tunnelveggen og strøk hendene over betongen. «Tror du virkelig det er en hemmelig dør her et sted?»

William kikket ned på bakken under orben. Han fikk øye på noe som stakk opp fra grusen. Det så ut som et håndtak i stål. Han satte seg på huk og begynte å grave.

«Se her! Jeg har funnet noe», utbrøt han.

Iscia gikk ned på kne ved siden av ham og hjalp til.

«Se, det er et lokk», sa William da han hadde fjernet all grusen.

William strøk hånda over noe som så ut som et kumlokk.

«Skal vi ned i kloakken?» sa Iscia og rynket på nesa.

«Jeg tror ikke dette er kloakk. Ser ikke så gammelt ut. Kanskje det var sånn bestefar kom seg inn. Han gravde», sa William mens han prøvde å løfte opp lokket. Men det satt bom fast.

«Hjelp meg!»

De løftet av alle krefter begge to, men lokket rikket seg ikke.

Plutselig fikk William øye på noe.

«Hva er det?» sa Iscia.

«Se der!» sa han og pekte på en rekke symboler.

William kjente igjen symbolene med det samme. Han hadde sett dem før. Mange ganger. Han stakk hånda i lomma og trakk opp det gamle bildet av bestefars skrivebord.

«Selvfølgelig», utbrøt han og børstet bort sanden rundt stålramma til lokket. En tynn strek kom til syne. «Det skal ikke løftes. Vi må vri på det. Hele lokket er en kodelås. Hjelp meg.»

William husket rekkefølgen på tegnene som var risset inn i bestefars skrivebord. Han håpet at han hadde rett. De hadde ingen tid å miste.

«Mot venstre», sa William og tok tak i håndtaket.

Iscia gjorde det samme. De dro til. Lokket beveget seg overraskende lett nå. Som om det lå på et kulelager. Da det første tegnet traff streken, lød et dypt klikk inne fra det massive lokket.

Snart hadde de vridd lokket frem og tilbake gjennom hele symbolrekken. Det var bare ett tegn igjen. De vred lokket det siste stykket. Klikk …, sa det og lokket vippet opp. En sky av støv sto opp fra hullet. William trakk jakkeslaget over munnen og kikket nedi. En rusten metallstige forsvant ned i mørket.

«Det er dit vi skal», sa han med frykt i stemmen. Han kjente at hele kroppen strittet imot. Men de hadde ikke noe valg.

«Da må vi skynde oss», ropte Iscia og pekte inn i mørket med en skjelvende hånd.

Nå så William det også. Den gamle damen kom løpende mot dem bortover skinnegangen. Hun beveget seg ikke lenger som en gammel dame. Plutselig delte hun seg i to mens hun sprang og ble til de to sjåførene.

William kjente at hjertet hans nesten stoppet. Nå måtte han handle. Han grep tak i Iscia og trakk henne mot hullet.

«Fort», sa han.

Iscia bet tennene sammen og satte den ene foten på det første trinnet. Hun fortsatte ned i hullet og forsvant.

William var på vei ned etter henne da han fikk øye på orben som fremdeles svevde foran murveggen. Han hoppet opp, snappet den til seg og klatret ned. Han trakk lokket etter seg. Det siste han så før det lukket seg igjen, var de to sjåførene som kastet seg mot ham.

Kapittel 35

«Iscia?» hvisket William og lyttet.

Han var omgitt av stummende mørke. Det eneste han kunne høre var lyden av sjåførene som banket mot det massive lokket over ham. Hvis de ikke skjønte koden, ville de nok bruke en stund på å komme seg gjennom, tenkte han.

«Iscia?» hvisket han på nytt.

Ingenting.

William famlet seg fremover i mørket. Grus og sand knaste under skoene mens han gikk. Hånda hans fant en steinvegg, og han fulgte den bortover til han traff en ny vegg rett foran seg. Han kom ikke lengre, og kjente at panikken begynte å stige. Han hadde aldri likt små rom. Pusten gikk fortere. Her nede var det enda dårligere luft enn i de gamle tunnelene.

«Hvor er du, Iscia?» forsøkte han seg. Denne gangen litt høyere.

«Her oppe», hørte han fra et sted høyere oppe. «Det er en stige der!»

William famlet rundt til han fant trinn som førte oppover. Han begynte å klatre. Over seg kunne han skimte et svakt, blått lys.

Iscia sto borte ved en fjellvegg og strøk hånda over steinflaten.

«Er det ikke vakkert?» sa hun drømmende.

William kom seg opp. Han ble stående og stirre på det svake, blå lyset fra fjellveggen. Han hadde sett det lyset før. Inne i beholderen som Slapperton hadde vist ham i kjelleren på instituttet. Han kjente at det begynte å sitre i hele kroppen hans. Porten og bestefar kunne ikke være langt unna nå.

«Se der», sa Iscia og pekte på en ledning som hang oppunder taket.

«Er det der en lampe?» William gikk nærmere. Det blå skjæret fra fjellveggen ga akkurat nok lys til at han så vidt kunne skimte omgivelsene.

«Kanskje det er en lysbryter her også, da?» sa Iscia.

William begynte å lete. I det fjerne kunne han høre at det fremdeles dundret mot lokket.

«Tror ikke vi har så god tid», sa han.

«Bingo», utbrøt Iscia.

Så et klikk, da hun vippet opp en bryter, og en enslig lampe i taket begynte å lyse.

William grøsset.

De sto midt i en uferdig tunnel. Gamle trebjelker lå hulter til bulter. Et par rustne hakker sto oppetter fjellveggen. Enden av tunnelen var rast sammen og dekket av store steinblokker.

«Det er her», hvisket William.

«Hva er dette?» spurte Iscia.

Hun hadde stoppet ved en stor og nedstøvet messingplate som var boltet til fjellveggen. William gikk bort til henne og gned støvet av plata. Det gikk kaldt nedover ryggen hans da han leste hva som sto der: «Til minne om de omkomne.»

«Har noen dødd her?» hvisket Iscia.

«Ja», sa William.

«Dette er uggent», sa hun og trakk seg unna.

Men hvor var porten? William så seg omkring. Her var det ikke annet enn en uferdig tunnel. Han vendte oppmerksomheten tilbake til den store messingplata. Hvorfor var den så stor, når det bare var én setning der?

William førte hendene langs kanten av plata. Han kjente en kald trekk. Det måtte være en åpning bak. Han lirket et par fingre inn, og trakk til.

Og ganske riktig. Den beveget seg.

Messingplata var en liten dør. Det skrek i rustne hengsler da William svingte den opp. Foran dem var en åpning i fjellveggen, akkurat stor nok til at de kunne krype inn.

Kapittel 36

William og Iscia sto som forstenet og stirret. Ingen av dem sa noe.

«Hva … hva er det der?» stotret Iscia.

«Porten», hvisket William.

Foran dem åpenbarte det seg noe av det vakreste William hadde sett.

De befant seg i en stor grotte. Fjellveggene rundt dem pulserte i sterkt, blått lys. Og midt i grotten ruvet en gigantisk jernport. Ved siden av porten lå en haug med tomme trekasser. Alle med dynamitt, skrevet på siden. Store deler av grotten var rast sammen. Sikkert etter det siste forsøket på å sprenge seg gjennom, tenkte William.

Han gikk forsiktig nærmere.

Porten var dekket med symboler. Det var disse symbolene bestefaren hans hadde klart å tyde. Og det var disse symbolene som fortalte om luridium og hvor farlig det kunne være.

Det var her Abraham Talley hadde funnet den første klumpen med det intelligente metallet for over hundre og femti år siden. Og kanskje var det her bestefar befant seg nå.

William holdt frem orben.

«Vis meg hva jeg skal gjøre», hvisket han.

Han lukket øynene og konsentrerte seg. Forsøkte å fremkalle vibrasjonene. Men ingenting skjedde.

«Kom igjen. Kom igjen …», gjentok han.

«Hva venter du på?» hørte han Iscia si.

«Jeg prøver», sa han gjennom sammenbitte tenner. «Jeg prøver …»

Han ble stående og vente.

Men ingenting skjedde.

Han begynte å få panikk. Hadde han mistet evnene sine, akkurat nå som han trengte dem mest?

William visste ikke om det var fordi han var fullstendig utslitt, eller fordi han nettopp hadde fått vite at han ikke var den han trodde. Men han kjente seg plutselig helt maktesløs. Hvordan hadde han egentlig havnet i denne situasjonen? Han hadde bare seg selv å takke. Hvorfor kunne han ikke bare ha holdt fingrene sine unna Umuligheten den dagen på museet? Da hadde alt vært som før, nå. Han burde ha hørt på foreldrene sine. Da hadde han nok sittet på rommet sitt nå, og jobbet med en eller annen harmløs kode. Men sånn var det altså ikke. Pappa hadde helt rett. Koder var noe man burde holde seg langt unna. Men nå var det altfor sent. For ingenting var som før.

Og med ett var det som om han visste hva han måtte gjøre. Han måtte akseptere den han var nå. Det er ingen vei tilbake, tenkte han.

Jeg er intelligent metall … jeg er intelligent metall, gjentok han inni seg … jeg er én prosent mer menneske enn metall.

«De er på vei gjennom veggen …», hørte han Iscia si langt borte et sted.

Men William kunne ikke svare. Han kunne ikke engang åpne øynene. Han merket den velkjente murringen i magen. Den bygget seg opp og var mye kraftigere enn den pleide. Snart dirret hele ryggraden. Det føltes som om kroppen hans var i ferd med å riste i stykker. Vibrasjonene spredde seg ut i armene og hendene, og fingrene hans begynte å jobbe i et voldsomt tempo. Det klikket og klikket inne fra orben.

Plutselig åpnet øynene hans seg, og han kunne nesten ikke tro det han så. Symbolene på den store porten pulserte i blått. Noen av symbolene lettet fra overflaten og svevde ned mot ham. Dannet nye mønstre. Nå gjenkjente han mange av dem. Noen hadde han sett på bestefars skrivebord, mens andre var gravert inn i orben. Fingrene hans jobbet fortere og fortere. Nå var det som om han forsto hva symbolene betydde. Som om han plutselig kunne lese et eldgammelt språk. Selv om han ikke kunne forklare det, så forsto han plutselig hva luridium var. Og hvordan man kunne bruke det til godt eller ondt. Han forsto hvorfor Abraham så sårt trengte mer, og han forsto hva slags krefter som skjulte seg langt inne i hans egen kropp. Det var fantastisk og skremmende på samme tid.

Vibrasjonene forsvant og fingrene sluttet å jobbe. Orben lettet fra hendene hans, svevde opp mot midten av porten og forsvant inn i et hull.

«Du klarte det!» hørte han Iscia juble.

Det rumlet dypt inne fra den store porten. William tok et par steg bakover. Han ble stående og stirre med matte øyne på den store porten som gled sakte opp.

Kapittel 37

Det neste som skjedde, var som i en drøm. Tåkete bilder og lyder som virket veldig langt borte.

Blått lys. Iscia som ropte. Den store porten som lukket seg bak dem.

«William? William! Kan du høre meg, William?»

Han hadde mest lyst til å sove. Var så utrolig trøtt. Trengte hvile. Det føltes som den siste koden nesten hadde tatt knekken på ham.

«Du må våkne!» ropte Iscia.

Han begynte å høre bedre. Ting kom nærmere. Han fikk tankene sine tilbake.

«Det går bra», stotret han.

Prøvde å sette seg opp. Han var fremdeles svimmel. Så seg omkring.

«Hvor er vi?»

«Det lurer jeg også på», sa Iscia og reiste seg. «Hva er dette for et sted?»

«Hvor er sjåførene?» spurte William.

«De er rett bak der», sa hun og pekte på den store jernporten. «Det var like før de fikk tak i oss. Men så lukket porten seg.»

William kom seg på beina. Støttet seg til Iscia. Han løftet blikket og så seg omkring. Fikk øye på orben som svevde i lufta like ved.

«Det funka», sa han til seg selv.

Så kom han plutselig på noe. «Så du hvor det ble av billen? Har den klart å følge med oss?»

«Den forsvant innover der», sa Iscia og pekte.

William snudde seg og gispet. De befant seg i en enorm hall. Langs den ene siden sto rekker med ubåter. Bak ubåtene sto den ene raden etter den andre med lastebiler, tankser og militære motorsykler.

«Hva er dette? Et militærlager?» sa Iscia.

«Ser ut som det er fra andre verdenskrig», sa William og tok et par vaklende steg fremover.

«Tror du noen vet om dette?» spurte hun.

«Instituttet vet om det», sa William. «Og Abraham Talley, tipper jeg. Men jeg tror ikke noen av dem har klart å komme seg inn hit. Så hvorfor i alle dager er det eldgamle teknologikammeret fullt av utstyr fra andre verdenskrig?»

William ble stående og tenke en stund. Hadde Goffman og Slapperton løyet for ham? Eller visste de ikke om dette?

«Men hvorfor lagre ubåter her nede? Det er jo ikke vann her engang», sa Iscia.

«Vet ikke», sa William.

Han stoppet ved en av ubåtene og strøk fingrene over metallskroget. Banket med neven i metallet.

«Tror du vi er trygge her?» spurte Iscia og kikket på den gigantiske porten bak dem.

«Så lenge vi ikke åpner for dem», sa William og pekte på en spake på veggen ved siden av porten. «Det ser ut som om den kan åpnes fra innsiden.»

William så seg rundt. «Jeg håper bare at det ikke er noe her inne vi bør bekymre oss for. Kom.»

De fortsatte inn blant rekker med militære lastebiler.

«Er han her inne et sted, tror du? Bestefaren din?» spurte Iscia.

«Det var det han sa. Jeg må bare finne ut hvor. Vi må finne beholder nummer syv.»

De stoppet foran en rød panserdør.

«Kryogenisk Lab», sto det på et skilt på døra.

«Dypfryst …», mumlet Iscia. «Det må være her inne.»

William la hånda på dørhåndtaket. «Den er låst.»

Han så seg omkring og fikk øye på en tanks som sto parkert et stykke unna.

«Har du kjørt en sånn før?» spurte Iscia.

«En gang må vel være den første», sa han med den største selvfølge.

William strøk fingrene over instrumentpanelet. Pekefingeren hans stoppet ved en av knappene.

«Noen ganger må man bare stole på magefølelsen», sa han og trykket inn knappen.

Iscia skrek idet setet hennes knakk bakover til liggende stilling.

«Sorry», sa William.

Fingeren hans fortsatte bortover og stoppet ved en annen knapp. Han trykket den inn. Det ristet i hele tanksen idet den kraftige motoren begynte å buldre.

William dro i begge styrespakene og satte foten på gassen. Det rykket i den store tanksen.

«Forsiktig», sa Iscia og tok et godt tak i setet.

William vred styrespaken til siden. Tanksen snudde rundt og pekte kanonen mot døra. Plutselig hørtes en voldsom eksplosjon.

Så ble det stille. William åpnet takluka, og begge kikket opp.

«Wow.» William gjorde store øyne.

Iscia smilte. Den røde panserdøra var borte. Et mørkt og røykfullt hull gapte mot dem der døra hadde vært.

Kapittel 38

«Det er ingen her», sa William.

Iscia fulgte etter.

Foran dem sto ti enorme beholdere på rekke og rad. Beholderne rakte helt opp til taket, og var nummerert fra én til ti.

«Hvem kan ha laget dette?» spurte hun.

William svarte ikke. Han gikk bort til beholder nummer syv. Tørket støvet av et lite instrumentpanel.

«Minus hundre og nittiseks», leste han.

«Hva betyr dette?» spurte Iscia og pekte på kontrollpanelet til en av de andre beholderne.

Et rødt lys blinket faretruende. William gikk bort til henne.

«Denne er minus nittiåtte. Og den synker», sa han og kikket bekymret på Iscia.

«Det er feil beholder. Og det ser ut som den holder på å tine opp.»

Han kikket på displayet igjen. Minus femtiåtte grader. Det rumlet og surklet inne i beholderen.

«Dette kan umulig være trygt.» Iscia tok et par skritt bakover.

«Det kommer an på hva som er inni. Eksplosjonen må ha trigget den», sa William.

De ble stående og stirre på gradene som tikket nedover. Idet måleren traff nullpunktet ble det plutselig helt stille inne i den store beholderen.

De holdt pusten og ventet.

«Det skjer ingenting», sa Iscia lettet.

Plutselig delte beholderen seg i to. Grå frostrøyk veltet ut. William og Iscia trakk seg unna mens de stirret på røyken som beveget seg mot dem som en søvnig flodbølge.

«Jeg liker ikke dette», sa hun.

Det gjorde ikke William heller. Han løftet en skjelvende hånd og pekte på noe som rørte seg foran dem.

Noe beveget seg der inne i frostrøyken.

Noe stort.

«LØP!» ropte William og dro Iscia etter seg.

De hoppet gjennom hullet i veggen og fortsatte mot tanksen som sto et stykke unna.

Så eksploderte veggen bak dem i en sky av støv og betongbiter.

En enorm robot stoppet opp og så seg omkring. På toppen av den store robotkroppen var det montert et villsvinhode med lysende røde øyne og lange støttenner. Robotvillsvinet var like høyt som en lyktestolpe. Det satte i et øredøvende hyl idet det fikk øye på William og Iscia som var kommet frem til tanksen, og trampet mot dem så gulvet ristet.

«Løpet er kjørt», hvisket William.

«Se der!» ropte Iscia og pekte på noe.

William fikk øye på den lille billen som plutselig pilte forbi dem og fortsatte bortover mot robotvillsvinet, som bråstoppet idet det fikk øye på den.

Plutselig begynte billen å vibrere kraftig.

«Hva er det den holder på med?» spurte Iscia forskrekket.

«Vet ikke helt», sa William.

Robotvillsvinet ble også stående og stirre på den knøttlille billen som vokste foran ham. Etter en serie med mekaniske forandringer var billen blitt til en menneskelignende robot med armer og bein. Det eneste som fremdeles så ut som en bille, var hodet, som hadde fått lange følehorn som vinket frem og tilbake.

Da den var ferdig med forvandlingen, var den nesten like høy som robotvillsvinet. Den rettet seg opp, gikk mot villsvinet, og angrep med voldsom kraft. Robotvillsvinet trakk seg bakover og løftet en av tanksene som sto like ved. Kastet den mot robotbillen, som slo tanksen unna som om den ikke veide mer enn en fotball. Så spente den bein under robotvillsvinet som dundret i bakken.

«Den reddet oss!» jublet Iscia.

Men William jublet ikke. Det var noe kjent med den robotbillen. Han kjente igjen lyden av skrittene når den beveget seg.

«Hva er det?» spurte Iscia da hun så uttrykket til William.

Robotbillen snudde seg og så på dem.

«Jeg tror ikke det er over», hvisket William og rygget bakover. «Det er den.»

«Hvem?» spurte Iscia.

«Abrahams robot. Billen er roboten», hvisket William og krabbet opp på tanksen. Han rakte Iscia hånda og trakk henne opp etter seg. Takluka sto fremdeles på gløtt. Robotbillen begynte å gå mot den. Snart bykset den bortover med lange skritt. Det dundret i hallen for hvert skritt den tok.

«Du først», ropte William og vippet opp lokket.

Iscia hoppet ned gjennom takluka. William var like bak og rakk akkurat å lukke før robotbillen traff tanksen med så stor kraft at de lettet fra bakken. Iscia skrek og famlet med armene etter noe å holde i. De krasjet i bakken og ble liggende.

Det pep i ørene til William. Han hadde slått hodet kraftig i sammenstøtet. Han satte seg opp og kikket ut vinduet og så robotbillen komme mot dem.

«Den angriper igjen!» ropte han og klamret seg til setet.

Tanksen lettet. De krasjet inn i en vegg og gikk i bakken med et brak.

«Iscia?» ropte William og så seg om.

Han fikk øye på henne under et av setene. Han krøp bort og ristet i henne.

«Iscia? Iscia!» ropte han og rullet henne forsiktig over på ryggen.

Hun reagerte ikke.

Så ble de løftet opp på nytt. William kastet seg over Iscia for å beskytte henne mot det nye angrepet. Men det kom ingenting. William åpnet øynene og kikket seg omkring. Han skvatt da han så to lysende øyne som stirret inn på ham gjennom et av vinduene.

William krabbet bort til det andre vinduet og kikket ut. Tanksen svaiet i hendene til robotbillen høyt over bakken. William visste at de ikke kom til å tåle et nytt sammenstøt. Han måtte gjøre noe.

Han grep tak i styrespaken og vred den til siden. Øvre del av tanksen snurret rundt og pekte rett mot den store robotkroppen. Så kjente han at det rykket i tanksen idet de ble løftet enda høyere opp. Roboten gjorde seg klar til å kaste dem igjen. William klorte seg fast til kontrollpanelet og trykket inn en stor, rød knapp. Så lød det et høyt smell fra utsiden. Robotbillen vaklet frem og tilbake før den ramlet bakover. Det dundret i tanksen før alt ble stille.

William ble liggende og lytte. Han kunne ikke høre noe. Han krabbet bort til det ene vinduet og kikket ut. Han kunne ikke se noe.

«Iscia!» ropte William og kom seg bort til henne.

Bøyde seg frem og la øret til munnen hennes. Pustet hun?

«Iscia. Kan du høre meg?»

Ingen reaksjon.

«ISCIA!»

Kapittel 39

«Jeg tror beinet er brukket», sa Iscia og ynket seg.

Hun lå på gulvet ved siden av en stor ubåt. William hadde funnet en gammel madrass inne i en av lastebilene. 

Robotbillen lå livløs et stykke unna med tanksen oppå seg. Det knitret og sprakte i ødelagt elektronikk, og blå røyk steg opp og la seg oppunder taket.

«Kommer det flere av dem?» sa Iscia og kikket på roboten.

«Jeg vet ikke», sa William. «Jeg har bare sett én bille. Tror jeg.»

«Gå og få bestefaren din ut derfra før noen av de andre tiner opp», sa Iscia. «Jeg venter her.»

«Er du sikker?» spurte William.

«Ja. Jeg roper om jeg trenger hjelp», sa hun og smilte så tappert hun kunne.

William sjekket displayene. Alle viste minus hundre og nittiseks grader. Han stoppet ved beholder nummer syv og kikket på temperaturmåleren. Den var også hundre og nittiseks minusgrader, og viste ingen tegn til å synke. Det var ingen av-knapp å se. Hvordan skulle han få tint den opp? Det hadde ikke bestefar sagt noe om.

Han fikk øye på en brannalarm på veggen ved siden av døra. En liten hammer i metall hang ved siden av. William kikket opp i taket. Det var fullt av sprinklere. Var det fremdeles vann i dem? Hvis han utløste brannalarmen, var det vel en sjanse for at beholderne ville tine opp når sprinklerne gikk av?

Bestefar var mye mindre enn robotene og ville vel tine fortere. William løftet den lille hammeren ned fra veggen og kakket den hardt i glasset.

En alarm begynte å ule. Først ute i hallen. Så rett over ham. Veldig høyt. Han holdt seg for ørene og kikket opp i taket. Ingen tegn til vann ennå.

Han løp bort til beholder nummer syv og kikket på displayet. Det holdt fremdeles hundre og nittiseks minusgrader. Han så på de andre displayene. Ingen forandring der, heller. Plutselig eksploderte hele rommet i brunt rustvann.

William vrengte av seg jakka og holdt den over hodet. Så la han merke til at en av de røde lampene hadde begynt å blinke på en av beholderne. Så en til, og enda en. Snart blinket røde alarmlamper på alle de gigantiske beholderne.

William begynte å bli skikkelig redd. Snart hadde han vekket til live åtte kjemperoboter til. Han visste at han ikke hadde en sjanse hvis han ikke klarte å få liv i bestefar først, om han i det hele tatt var inne i beholderen. Han kjente gråten i halsen.

«Bestefar!» ropte han for fulle lunger og sparket så hardt han kunne i beholderen.

Han bøyde seg frem og så på måleren. Den var nede i tretti grader. Da han fikk øye på en enorm silhuett som kom ut av en av de andre beholderne, var det allerede for sent. Han kikket opp akkurat tidsnok til å se en voldsom robotkropp som ruvet over ham. William ble truffet med voldsom kraft av en stor metallhånd, og alt ble svart.

Hva skjer? Hvor er jeg?

William satte seg forsiktig opp.

Det føltes som om hodet hans var i ferd med å eksplodere. Han var våt og kald.

«William?» sa en stemme.

Han prøvde å åpne øynene, men det skarpe lyset sved og han lukket dem igjen.

«William. Du må våkne», sa stemmen.

«Bestefar?»

William blunket. Han kunne skimte en skikkelse foran seg.

«Forsiktig», sa stemmen, «Du fikk deg litt av en smell.»

William tok seg til hodet.

«Bestefar?» gjentok han.

«Her. Gi meg hånda di.»

William løftet armen. Kjente at noen tok hånda hans og hjalp ham opp i sittende stilling.

«Sånn. Veldig bra. Len deg forsiktig tilbake nå.»

William lente seg tilbake og kjente at ryggen hans traff veggen bak ham. Han kunne se flere detaljer. To vennlige øyne som kikket på ham. Bustete grått hår og skjegg.

«Bestefar?»

«Ja, det er meg», sa bestefar.

Før William visste ordet av det, hang han om halsen på bestefar og klemte ham som en liten unge. Det verket i hele kroppen, men det brydde han seg ikke om. Han hadde endelig funnet ham. Han hadde funnet bestefar!

Kapittel 40

William skvatt da han plutselig fikk øye på enda en gigantisk villsvinrobot. Den sto helt stille og stirret på ham med kalde øyne. Den ene hånda var hevet for slag.

«Slapp av. Den er deaktivert», sa bestefar.

«Deaktivert?»

«De har en av-knapp.»

«Av-knapp», sa William. Han kikket på de andre beholderne.

«Flaks at jeg tinte opp før resten av dem. Jeg har satt dem på frys igjen», sa bestefar og klappet på beholder nummer syv.

De snudde seg da de hørte en dyp rumling fra hallen.

William kjente igjen lyden med en gang. Det var den store porten som var på vei opp. Noen hadde åpnet den.

«Er det andre her?» Bestefar ropte nesten.

«Iscia», sa William.

«Iscia?» gjentok bestefar.

«Ja. En jente som jeg kjenner fra instituttet», sa William.

«Tok du med deg noen fra instituttet ned hit?» utbrøt bestefar. Han hørtes nesten sint ut.

«Ja. Hun hjalp meg», sa William.

Bestefar stormet bort til hullet som William hadde sprengt i veggen.

«Vent», ropte William og sjanglet på ustødige bein etter bestefar. «Hun er på vår side.»

«Det tror jeg ikke», sa bestefar og pekte på den gigantiske porten som var på vei opp i andre enden av hallen.

En skikkelse sto ved porten og ventet. Det var Iscia. William gispet. Hva hadde hun gjort? Åpnet porten?

«Kom», ropte bestefar og trakk William etter seg.

«Men», sa William og strittet imot. Men bestefar var sterkere enn han så ut.

«Vi har liten tid. Kom!» sa han og gikk mot et kontrollpanel ved siden av en dør i andre enden av rommet. «Vi må få deg unna før de kommer seg gjennom.»

Han skyndte seg bort til den store villsvinroboten. Trykket på noen knapper bak på ryggen og tok et par skritt tilbake. William trakk seg unna. Det rykket i hodet idet villsvinet åpnet øynene og så seg omkring. Den fikk øye på bestefar og gryntet.

«Ut der», sa bestefar og pekte mot hallen. «Ta dem.»

«Nei! Vent! Iscia!» ropte William.

Men bestefar hørte ikke etter. Villsvinroboten hylte og trampet ut i hallen.

«Den klarer å holde dem tilbake en liten stund», sa bestefar.

Han gikk bort til kontrollpanelet igjen og trykket på noen knapper. Det begynte å surkle i veggene rundt dem.

«Hva er det som skjer?» ropte William.

«Dette er en av de sikreste bunkerne i verden», sa bestefar. «Snart fylles hele hallen med vann og de vil ikke kunne få tak i oss.»

William kunne ikke tro det. Hadde det klikka for bestefar? Eller hadde han alltid vært gal? Det slo William at han egentlig ikke kjente bestefar. Han kunne like gjerne ha vært her inne med en fremmed.

«Vi må få åpnet denne døra», sa bestefar og gikk mot en annen dør innerst i rommet.

«Er det en utgang?» spurte William.

«Nei. En vei dypere inn i systemet.»

Plutselig hørte de en lyd like ved.

«De nærmer seg», mumlet bestefar og løftet noe som lignet på en pistol ut fra innerlomma på jakka. Han siktet mot døra foran dem. En blå lyskule på størrelse med en tennisball pulveriserte døra og veggen rundt. En tykk støvsky fylte rommet.

«Bestefar?» ropte William.

«Kom», ropte bestefar fra et sted inne i støvskyen.

William trakk jakkeslaget over nesa, famlet seg frem til hullet i veggen og stoppet. Så smalt det noe vanvittig.

Trykket var så stort at det slynget William inn i mørket.

William landet tungt.

Han forsøkte å komme seg opp, men var så svimmel at han måtte gi seg.

Så kjente han at han ble løftet opp og slengt over en kraftig skulder.

«Hvor er vi?» spurte han og så seg omkring.

«Jeg må få deg i sikkerhet lenger nede. De kommer til å bruke litt tid på å komme seg forbi villsvinet.»

«Hva er alt dette?» spurte William og hostet.

«Klarer du å stå selv? Er du svimmel?»

«Det går fint», sa William.

Bestefar trykket på en knapp på veggen.

William ble stående og stirre forbløffet på synet som møtte ham. De sto på et gammelt jernstillas som var festet i en grottevegg. William la merke til at store mengder med vann fosset ut av flere hull i veggene.

«Dette er…», begynte han, men ble avbrutt av et dypt drønn fra mørket bak dem.

Bestefar trakk William etter seg ned de rustne metalltrappene som førte ned i avgrunnen.

Trappene svaiet mens de gikk. William grøsset.

«Fortere», ropte bestefar.

Så snart de var nådd bunnen, snudde bestefar seg og ga de skjøre trappene et kraftig spark.

Trappene svaiet, løsnet fra fjellveggen og forsvant i dypet.

«Hvordan skal vi komme oss opp igjen?» spurte William og så ned på vannet som steg. Det nådde ham til knærne.

«Vi skal ikke opp igjen.»

«WILLIAM!» ropte noen over dem.

William kikket opp, og fikk øye på Fritz Goffman som lente seg over gelenderet på stillaset høyt over dem.

«Kom deg unna!» ropte Goffman. «Han er ikke –»

«Ikke hør på ham, William», sa bestefar. «Det er for sent nå, uansett.»

William snudde seg og så på bestefar.

«Hva mener du?»

Bestefar svarte ikke. Han bare sto og stirret på William. Det var noe truende i blikket hans, som om noe hadde kommet over ham. Noe mørkt. William kjente panikken komme. Han forsøkte å kontrollere den.

«Du er ikke bestefar», sa han.

Den gamle mannen flirte.

«Det tok en stund før du skjønte det. Jeg fortjener en Oscar.»

«Hvem er du?» spurte William.

«Du aner ikke hvor mye jeg har lengtet etter dette», sa han.

«Abraham?» hvisket William.

Han kjente at det gikk kaldt nedover ryggen.

«Kom deg unna, William!» ropte Goffman. «LØP!»

«Men …» William ble stående og stirre på den gamle mannen foran seg. Det var som om han forandret form rett foran øynene på ham. Som om han var i ferd med å bli eldre. Huden hans forandret farge. Nå var den nesten helt hvit.

«Det var lurt av bestefaren din å fryse meg ned. Han hadde ikke regnet med at jeg kom til å tine fortere enn ham. Bare én av mange fordeler med å være full av luridium», sa Abraham.

«LØP, WILLIAM!», hørte han Iscia rope, men han klarte ikke bevege seg. Det var som om hele kroppen hans var frosset til is. Det var noe med blikket til Abraham.

«Hvor er bestefar?» spurte William.

«Han er der oppe i beholderen sin. På vei inn i drømmeland igjen», sa Abraham. «Vet du egentlig hvordan man får luridium ut av kroppen på folk?» fortsatte han med dirrende stemme.

William svelget og tok noen skritt bakover.

«Når kroppen dør, er luridiumets første instinkt å finne seg en ny vert. Det forlater kroppen. Det beste er å kvele», sa Abraham og løftet to senete hender. «Alt jeg trenger å gjøre etter at jeg har kvalt deg… er å ikke slippe taket. Og luridiumet vil finne meg.»

«LØP!» hørte han Iscia rope igjen. Og denne gangen var det som om kroppen hans lystret. På rent instinkt snudde William og begynte å løpe.

«Det nytter ikke!» hørte han Abraham rope etter ham.

Det var ikke lett å få opp farten, vannet rakk ham til livet nå. Men William bet tennene sammen og fortsatte. Han hadde ikke tenkt å gi opp uten kamp. Selv ikke mot Abraham Talley.

William kastet et kjapt blikk oppover, og så at Iscia og de andre fremdeles sto der oppe.

Han kjempet febrilsk for å holde seg over vannet. Så fikk han øye på en forhøyning som stakk opp av vannet foran ham. Han klatret opp på den lille holmen og ble liggende og hive etter pusten. Kroppen hans var fullstendig tappet for krefter.

«William!» Abrahams stemme var rett over ham.

William rullet rundt og stirret rett opp på Abraham Talley som nå hadde tatt sin rette form. Huden hans hang i skjolder fra ansiktet. Hodet var hårløst og det lynte fra de små øynene. Det så ut som om Abraham endelig skulle få det han hadde ventet på. Luridiumet som bestefar hadde stjålet for å redde sitt eneste barnebarn. Luridiumet som Abraham trengte for å holde seg levende.

Abraham tok et steg mot William og plantet den ene foten tungt på magen hans. William kjente at det ble vanskelig å puste.

«Vær ... så ... snill», tryglet han, men til ingen nytte.

Til tross for sin gamle kropp, var Abraham fryktelig sterk. Det var ingenting William kunne gjøre da Abraham lente seg over ham og la de tynne fingrene sine rundt halsen hans og strammet til.

Han kjente hvordan kreftene ebbet ut. Så dukket plutselig en tanke opp i hodet hans. Slyngplanten, som nesten hadde kvalt ham. Og orben, som hadde reddet ham.

William brukte de siste kreftene sine til å lirke orben opp fra jakkelomma.

Hjelp meg, tenkte han.

Det var som om orben kunne lese tankene hans, for den skjøt opp i lufta og ble hengende over dem, før den traff Abraham i hodet med voldsom kraft.

«Vekk med deg», bjeffet Abraham og viftet etter orben med en skrukkete hånd, mens han fortsatte å klemme rundt halsen til William med den andre.

Orben fortsatte å angripe, men William kjente hvordan lufta sakte, men sikkert forsvant ut av kroppen. Det var for sent. Det siste han så før det svartnet for ham, var Laika som bykset mot Abraham og satte tennene i nakken på ham.

Kapittel 41

William åpnet øynene.

Han lå i en sykehusseng med masse ledninger festet til kroppen. De gikk inn i maskiner som sto rundt senga.

Han kunne høre lyden av en monitor som ga fra seg et kort pip for hver gang hjertet hans banket. En gjennomsiktig pose med noe flytende i, hang fra et stativ ved siden av senga. En slange fortsatte fra posen og inn i den ene hånda hans. Han prøvde å svelge. Det gjorde vondt. Han trengte vann.

Nå som øynene hans hadde vent seg til lyset, kunne han se mer av rommet.

Han var ikke alene.

En skikkelse sto borte ved vinduet. Han kunne ikke se hvem det var. Sollyset var for sterkt.

«Tørst …», sa han.

Stemmen hans var hes og det gjorde vondt å snakke. Han hostet et par ganger.

Skikkelsen snudde seg og kikket på ham.

«William, du er våken!»

Iscia? tenkte William.

Hun kom bort til ham og stoppet ved senga. Kikket på ham og smilte.

«Du har ligget i kunstig koma i en uke», sa hun. «Hvordan føler du deg?»

«Tørst …», gjentok William og begynte å hoste igjen.

«Selvfølgelig», sa Iscia og skyndte seg bort til en vask i hjørnet.

Hun kom tilbake til senga med en kopp. William løftet hodet fra puta og drakk.

«Jeg har veldig vondt i hodet», sa han og tok seg til panna.

Iscia trakk i en rød snor som hang på veggen.

«Hvor er jeg?» spurte William.

«På instituttet», sa Iscia.

«Jeg er ikke død?»

«Nei. Men det var like før.» Iscia ble alvorlig. «Det var så vidt Abraham klarte å få luridiumet ut av kroppen din.»

«Luridiumet», gjentok William. Alt virket som et fjernt mareritt nå. «Så du vet at jeg har luridium i kroppen …?»

«Ja. Jeg vet», sa hun og smilte. «Men du er ikke som de andre maskinene. Selv om du er førtini prosent mindre menneske enn jeg trodde.»

William måtte smile. Han visste ikke helt hvorfor, men det var godt å høre Iscia si det. De så på hverandre en liten stund.

«Men hva skjedde ... bestefar … og Abraham …?» spurte han.

«Orben og Laika tok seg av Abraham. Men hele grotten og bunkeren var full av vann», sa Iscia. «Jeg var sikker på at vi kom til å drukne.»

«Hvordan kom vi oss ut?»

«Husker du alle ubåtene?» spurte hun.

William nikket.

«Vi kom oss inn i en av dem», sa Iscia. «Vannmassene trykket ubåten gjennom veggen. Et par minutter senere skjøt vi ut på Themsen som en torpedo. Du skulle ha vært med ... eller, du var jo med», sa hun og lo. «Men du var jo ikke helt til stede.»

«Hva med bestefar?» spurte William.

Iscia ble alvorlig.

«Bestefaren din ligger på isolat, til opptining. Det er visst ikke så sunt å bli tint opp og ned igjen på den måten. Men de sier at det er en sjanse for at han våkner.»

«Sjanse?» gjentok William. «Kan det være at han ikke gjør det også, da?»

Iscia så ned. «Du får snakke med de andre», sa hun kort.

«Jeg må se ham.» William forsøkte å reise seg, men knakk sammen i senga igjen.

«Hva med Abraham, da?» spurte han.

«Han ligger på is igjen i en rømningssikker beholder et sted her på instituttet. Jeg tror ikke vi kommer til å se mer til ham», sa Iscia. «Jeg vet ikke så mye om det, men Goffman sa at luridiumet Abraham har i seg har vært så lenge i kroppen hans at det har absorbert det siste av det som gjorde ham menneskelig.»

«Han har blitt udødelig?» spurte William med frykt i stemmen.

«Ja. På en måte har han vel det. Ikke så mye til liv da, å være nedfrosset i all evighet.»

Iscia nølte litt. «Det er noe jeg må fortelle deg», sa hun til slutt.

«Hva da?»

«Mappen min, som jeg fant på Arkivet. Det var en grunn til at jeg ikke ville fortelle deg hva som sto i den. Hva oppdraget mitt var», sa hun.

«Hva var oppdraget ditt, da?» spurte William.

«Det var deg», sa hun etter en stund.

«Meg?» sa William.

«Ja», sa Iscia. «Oppdraget mitt var å holde øye med deg i tilfelle noe skulle skje. Og det gjorde det jo.»

William ble liggende og stirre på henne.

«Det var derfor du fant meg i London», sa han.

«Ja», sa hun. «Jeg er lei for at jeg ikke kunne fortelle deg sannheten. Det sto for mye på spill. Noen måtte bli med deg inn i tunnelene», sa hun litt skamfullt.

«Jeg skjønner.» William tok hånda hennes.

Så skvatt han til idet døra svingte opp og Slapperton stormet inn i rommet.

«William», begynte han da han hadde fått igjen pusten.

Slapperton ble stående og stirre på William mens han lukket munnen opp og igjen som en gullfisk. «Eh, jeg, eh …», forsøkte han seg igjen.

Så gikk døra opp på nytt, og Fritz Goffman tumlet inn. Han stoppet ved siden av Slapperton.

«Du er våken», sa han.

«Ja», sa William.

«Jeg, eh … jeg …», fortsatte Goffman, men måtte gi opp.

«Det de prøver å si, er at de er veldig glade for å se deg igjen», sa Iscia og smilte. «Og at de er lei seg for alt sammen.»

Slapperton og Goffman rødmet.

«Er dere ikke?» spurte Iscia.

«Jo», sa Slapperton.

«Ja», sa Goffman.

Noen dager senere satt William fastspent i den myke sofaen på det store flyet som tilhørte instituttet. Det sitret i hele kroppen. Om et par timer var han sammen med foreldrene sine igjen i huset hjemme i Norge.

Det virket som en evighet siden han hadde sett dem nå. Og herr Humburger og resten av klassen. Det hadde skjedd så mye. Han følte seg annerledes.

En lyd fikk ham til å se opp.

En skikkelse kom frem fra den andre enden av kabinen. Var det …?

«Slapp av», det er meg denne gangen, sa skikkelsen og smilte.

«Bestefar …», stotret William.

Bestefar ble sittende og se på ham en stund.

«Du har vokst», sa han.

William visste ikke hva han skulle si. «Takk …?»

Bestefar lo litt.

«Litt av en forbedring siden sist jeg så deg. På sykehuset for åtte år siden», sa bestefar. «Og du er blitt litt av en kodeknekker, forstår jeg.»

«Mhm», sa William. «Men jeg tror jeg skal ta meg en liten pause fra koder nå.»

Bestefar smilte og klødde seg i skjegget. Så strakte han armen bak på ryggen og klødde litt der også.

«Bivirkning av å være nedfrosset så lenge. Går over etter hvert.»

«Hva skal du nå?» spurte William.

«Bli med deg hjem. Si hei til foreldrene dine. Skylder dem en forklaring også», sa bestefar. «Og så skal jeg prøve å overtale dem til å la deg komme tilbake til instituttet neste år. Hvis du vil.»

Kapittel 42

«Frokost!» skrek pappa nedenfra.

William satt krumbøyd over skrivebordet sitt og jobbet. Han kikket gjennom et stort forstørrelsesglass mens han festet en ørliten skrue i noe som så ut som en liten mekanisk bille.

Så var det mamma sin tur: «FROKOST!» ropte hun.

«Kommer», svarte William og la fra seg skrujernet.

Han satte billen på bordet, kikket på den og smilte. Den lignet ikke så mye på den andre billen. Men den lignet nok. William hadde ikke fått den til å gå ennå. Men han hadde god tid.

«WILLIAM!» ropte pappa.

Han reiste seg, slengte skolesekken over ryggen og sprang ut av rommet.

Nede på kjøkkenet var alt som før. Minus alle bøkene. Nå var det plass til å bevege seg. Mamma og pappa satt ved kjøkkenbordet.

«Pannekaker», sa mamma og smilte. «Også de som er førtini prosent, trenger frokost.»

«La ham være», sa pappa.

«Gleder du deg til å begynne på skolen igjen?» spurte mamma.

«Ikke så veldig», sa William og rullet sammen pannekaka. Han løftet den til munnen og skulle til å ta en bit, da et bilhorn tutet utenfor.

«Det er sikkert ham. Han insisterte på å kjøre deg til skolen. Du får ta pannekaka i hånda», sa mamma. «Lykke til!»

En skinnende hvit bil sto parkert ved porten.

Døra åpnet seg automatisk, og William hoppet inn.

«Pannekake?» sa bestefar og kikket på den store pannekaka William holdt i hånda. «Jeg elsker pannekaker.»

«Vil du ha?» spurte William.

«Nei takk, jeg har nettopp spist.»

William kastet et blikk på de to sjåførene foran. Han likte dem fremdeles ikke. En av dem skulte på ham i bakspeilet.

Bilen begynte å kjøre.

«Hvordan føles det?» sa bestefar og kikket på William.

«Føles hva da?» spurte William.

«Å ikke måtte leve i hemmelighet lenger?»

«Det føles bra», sa William.

«Fint», sa bestefar.

«Fikk du snakket med mamma og pappa om … instituttet?»

«Ja?» sa bestefar og smilte. «De trenger litt mer smøring, men det kommer til å ordne seg. Det skal jeg sørge for.»

De ble sittende stille en stund.

«Men du kommer ikke til å se meg på en stund», sa bestefar omsider.

«Hvorfor ikke?» spurte William. Kjente at det stakk i magen.

«Jeg skal ut på en liten reise.»

«Hvor da?»

«Tibet.»

«Tibet», utbrøt William. «Hva skal du der?»

«Hente noe», sa bestefar og smilte lurt.

«Hvor lenge blir du?» spurte William.

«Vet ikke helt. Noen uker. Kanskje mer. Vi får se.» Bestefar smilte. «Jeg er veldig stolt av deg, William.»

«Takk», sa William.

«Da er vi visst fremme», sa bestefar idet bilen stoppet utenfor skolen.

Døra ved siden av William svingte opp.

«Du må skynde deg. Det ser ut som om det har ringt inn allerede», sa bestefar.

William ble stående utenfor bilen.

«Er det noe, William?» spurte bestefar.

«Det er noe jeg har tenkt litt på.» William nølte.

«Ja?»

«Hvis det ikke var noen som klarte å komme seg inn i bunkeren. Hvorfor var den da full av ubåter og tankser fra andre verdenskrig?»

«Et veldig godt spørsmål, William», sa bestefar og smilte lurt. «Jeg skal fortelle deg det en gang. Men nå må du glemme alt det der og konsentrere deg om skolen, i hvert fall for en liten stund. Ok?»

«Ok», sa William og lukket døra.

Han vinket og la på sprang gjennom porten. Den hvite Rolls-Roycen forsvant rundt et hjørne.

Alle kikket på ham da han kom inn i klasserommet. William stoppet da han fikk øye på herr Humburger, som sto foran tavlen med en sliten svamp i hånda. Humburger ble stående en lang stund og stirre på ham. Det virket som om han lette etter ord.

«Så, du heter Wenton nå?» sa han til slutt. «William Wenton?»

«Ja», sa William. «Det gjør jeg.»