Bobbie Peers

Kryptalportalen

Om forfatteren:

Bobbie Peers (f. 1974) bor på Sotra utenfor Bergen. Han er filmregissør, og debuterte i 2015 som forfatter med Luridiumstyven. Boka ble en suksess; fikk strålende anmeldelser, vant Arks barnebokpris og er foreløpig solgt til 36 land.

Om boken:

William Wenton fra Luridiumstyven er tilbake!

William Wenton vender tilbake til Institutt for Posthuman Forskning.

Her er alt annerledes:

Det er portforbud og vakter overalt.

Så begynner mystiske ting å skje. Hva skyldes de kraftige anfallene William får?

Og hvem er den mørke skikkelsen som prøver å kontakte ham?

Alt leder fram mot en kryptalportal. Men hva er egentlig det?

Historien om William Wenton er et fantastisk og actionfylt eventyr.

Første bok, Luridiumstyven, er allerede solgt til 36 land.

© 2016 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Framnes Tekst & Bilde as, 2016

Omslagsillustrasjon © David Wyatt

Omslagsdesign: www.blacksheep-uk.com

ISBN 978-82-03-26215-9

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til

ebok@aschehoug.no

Vitenskapshistorisk museum, Oxford

Pontus Dippel la panna mot skanneren ved siden av heisen.

Han skulle bare ta én siste runde før han gikk for kvelden. Han måtte passe ekstra godt på. Gjenstanden som befant seg nede i kjelleren var i all hemmelighet blitt flyttet fra en bunker i London og ned i det supersikre hvelvet på museet.

En grønn laserstråle blinket over panna hans, og det plinget i heisdøra da den gled opp. Han gikk inn, og døra lukket seg etter ham.

Da heisdørene åpnet seg igjen, befant Pontus seg langt under bakken. Han fortsatte bortover en mørk gang og stoppet foran en solid panserdør av stål. Han la ikke merke til skikkelsen som lydløst dukket opp bak ham.

Pontus la panna inntil nok en skanner.

«Velkommen,» sa en behagelig datastemme.

«Takk, Belinda», svarte Dippel.

Døra gled opp med et stille svupp.

Pontus skulle til å fortsette inn i rommet da han stanset. Plutselig var det som om han visste at han ikke var alene. Han snudde seg langsomt og fikk øye på skikkelsen som kom mot ham.

«Nei …», hvisket Pontus og løftet hendene beskyttende opp foran seg. «Det er ikke mulig. Du er død …»

Han ristet på hodet mens han rygget innover i det mørke rommet.

Skikkelsen fortsatte etter ham og lukket døra bak dem.

kapittel 1

William nølte.

Han ble stående bak sceneteppet. Kikket bort på en stressa dame med headset som sto og trippet et stykke unna. Hun gjorde tegn til at det var hans tur, og at han skulle gå ut på scenen. William hørte applaus der ute fra, og folk ropte navnet hans.

Ikke i sin villeste fantasi hadde han forestilt seg at han noen gang skulle befinne seg i en situasjon som denne. Han som hadde måttet leve med hemmelig navn og adresse mesteparten av livet. Nå var alt blitt snudd på hodet. Plutselig visste nesten alle hvem han var, eller så hadde de i hvert fall hørt navnet hans. Og i kveld skulle han på landsdekkende TV. Det føltes helt merkelig.

«William Wenton … hvor blir du av?» hørte han programlederens stemme rope fra scenen. «Han har sikkert kommet over en eller annen kode bak der som han må løse først.»

Publikum lo.

Noen begynte å messe navnet hans: «Wil-li-am…Wil-li-am…»

Andre hev seg på, og snart ropte hundrevis av stemmer i kor: «WIL-LI-AM…WIL-LI-AM…WIL-LI-AM…», mens de klappet taktfast og trampet i gulvet.

Damen med headsettet var på vei bort til ham. Hun så ikke fornøyd ut. William trakk pusten dypt og smatt ut gjennom åpningen i sceneteppet. Han stanset idet han fikk det skarpe lyset i ansiktet, og hørte lyden av publikum som brøt ut i full jubel. Han forsøkte å se seg rundt, men var fullstendig blendet av den sterke lyskasteren.

«Denne veien!» ropte programlederen.

Men i det samme William begynte å gå, hektet han fast foten i en ledning på gulvet, og gikk rett i bakken.

Noen gispet.

Men det var én som lo.

William kjente igjen den latteren med det samme. Det var Vektor Hansen. Norges bitreste mann, selverklært geni og superkodeknekker. Og nå lo han så voldsomt at det hørtes ut som han holdt på å bli kvalt.

William viklet foten løs fra ledningen og karet seg på beina igjen.

«Jeg håper du er forsikret», spøkte den lubne programlederen som kom trippende mot ham og hjalp ham opp.

Han kikket forvirret opp på Ludo Kläbbert som gliste bredt med skinnende, nyblekede tenner. William hadde ikke sett Ludo siden han var programleder på Umulighetsutstillingen. Den gangen William hadde løst koden som skulle snu opp ned på livet hans.

Ludo geleidet ham bort til sofaen. Vektor Hansen sluttet å le med det samme blikkene deres møttes. Han ble plutselig alvorlig og stirret snurt på William med smale øyne. 

«Sett deg», sa Ludo muntert og hjalp William ned i sofaen ved siden av Vektor, som flyttet seg så langt bort i den andre enden som han kom.

Ludo skled inn bak skrivebordet og dumpet ned i programlederstolen sin. Han ble sittende og smile til dem en stund.

William kunne kjenne varmen fra de stekende lyskasterne i taket. Han kikket bort på de to TV-kameraene som rullet over gulvet foran dem. Ett av dem pekte rett på ham. Han kunne se seg selv på en skjerm på scenekanten. Han hadde riktignok alltid hatt lys hud, men nå så han ekstra blek ut i det sterke lyset. Det tykke, blonde håret hans så nesten helt hvitt ut.

«Hvordan føles det, William ... å sitte her sammen med mannen du for noen måneder siden ydmyket på det groveste?»

William så bort på Vektor som satt med armene og beina i kors og demonstrerte sin avsky med hele kroppen.

William hadde aldri vært ute etter å ydmyke noen som helst.

«Hvordan føles det?» gjentok Ludo utålmodig og skottet bort på publikum.

«Jeg vet ikke», stotret William usikkert. «Det var jo ikke meningen å knekke koden.»

«SLUDDER!» hveste Vektor så spyttet sto ut av munnen på ham. «Du visste garantert løsningen på forhånd. Noen må ha fortalt deg det!»

William kom ikke på noe å si til sitt forsvar, så han tidde.

«Er det sant, William? At du visste løsningen på forhånd?» fulgte Ludo opp, og strøk seg skeptisk over haka med en lubben pekefinger. «Det er ganske alvorlig.»

«Nei … Jeg hadde ikke løsningen på forhånd», stammet William og kikket utover publikum som satt musestille i spenning. «Det er helt sant. Jeg visste ingenting. Det bare skjed-
de.»

«Han lyver så det renner av ham», ropte Vektor og spratt opp av sofaen. «Se som det renner av ham. Og pupillene hans er vidåpne. Sikre tegn på at han lyver!» Vektor hoppet opp og ned foran William og viftet en lang pekefinger opp i ansiktet på ham.

«Kanskje han bare er nervøs?» sa Ludo.

«Han er ikke nervøs. Den gutten der er fullstendig følelsesløs», ropte Vektor.

Det var først nå William kjente at han var i ferd med å bli sint. Han hadde vært forberedt på at Vektor ville være vanskelig. Men at han skulle beskylde ham for å være en følelsesløs løgner?

Han kjente at hjertet dunket fortere. Han kunne ikke la Ludo komme under huden på ham.

«Men nå må vi ikke ha det så gøy at vi glemmer hvorfor vi egentlig er her», ropte Ludo og spratt opp av stolen. «Er dere klare til å sette i gang?» Publikum brøt ut i vill applaus.

«Er du klar til å ta utfordringen?» spurte Ludo og pekte rett på William.

«Eh, ja …», stammet William.

Damen med headsettet kom trillende på et rundt bord. Oppå bordet sto et stort sølvfat med lokk over. William lurte på hva som skjulte seg under. Det kunne være hva som helst. Men det hadde garantert noe med koder å gjøre.

Ludo snudde seg mot publikum. «Er dere klare?» ropte han og pekte på perkusjonisten i husorkesteret ved siden av scenen. En hissig trommevirvel fikk lufta i det varme studioet til å dirre. På nytt brøt publikum ut i jubel.

«Er dere klare for å gi Vektor Hansen en ny sjanse?» ropte Ludo.

Publikum svarte med et JAAAA! som var så kraftig at det ristet i gulvet.

Med en dramatisk bevegelse grep Ludo håndtaket på lokket og rykket det opp.

Et gisp gikk gjennom TV-studioet.

William kunne ikke tro sine egne øyne. Foran ham på sølvfatet sto det noe han dro kjensel på. To pappesker på størrelse med skoesker. Men det var ikke eskene han stirret på, det var bildet de hadde på utsiden. Det viste en avlang, metallisk sylinder som lignet veldig på Umuligheten. Utenpå sylinderen sto det, med store, røde bokstaver: Vanskeligheten.

«Ser du hva det ligner på?» ropte Ludo og smilte til William.

Ludo løftet opp den ene esken så publikum også kunne se.

«Disse her blir å få kjøpt i alle landets leketøysbutikker i morgen», ropte han mens det gikk et begeistret gisp gjennom publikum.

«Men …», stammet William.

Han kunne ikke tro det. En leketøysvariant av Umuligheten. De ville at han og Vektor Hansen skulle konkurrere om å løse noe som skulle selges i en leketøysbutikk.

Han kikket bort på Vektor Hansen, som satt på sin side av sofaen og gliste.

«Hvem har lyst til å se to av Norges, kanskje verdens beste kodeknekkere, kjempe om hvem som klarer å løse Vanskeligheten raskest?»

Publikum brast ut i et voldsomt jubelbrøl.

Ludo Kläbbert løftet hendene som tegn til at publikum skulle være stille. Så snudde han seg mot William. «Hva sier du, William? Er du klar?»

«De der er jo ikke ekte», protesterte William.

«Perfekt», avbrøt Ludo. «Og hva sier du, Vektor?»

Vektor Hansen vred av seg skinnvesten, kastet på hestehalen og ropte: «JEG ER KLAR SOM ET EGG!»

«Reglene er enkle», fortsatte Ludo. «Den som løser den først, er vinneren.»

Vektor nikket mot damen med headsettet. Hun åpnet
eskene og la begge Vanskelighetene foran dem på bordet. Ludo løftet den ene armen i startposisjon, og kikket på publikum. Så snudde han seg mot William og Vektor.

«TRE …», begynte han. «… TO … EN!»

Så lot han armen falle, samtidig som det ringte høyt i en bjelle.

Med en lynkjapp bevegelse snappet Vektor til seg den nærmeste sylinderen.

William gjorde det samme. Han kjente med en gang at Vanskeligheten ikke var av samme kvalitet som Umuligheten. Noen av delene var i plastikk, og den var mye lettere. Men det trengte ikke bety at den var lett å løse.

Han kikket bort på Vektor Hansen, som allerede var godt i gang. De lange fingrene beveget seg i en voldsom fart mens de vred og vendte på sylinderen. Vektor var så oppslukt av det han holdt på med at en lang tråd med sikkel allerede hang ned fra munnviken hans.

William lukket øynene og konsentrerte seg, slik han alltid gjorde når han skulle løse koder. Det burde ikke være veldig vanskelig å slå Vektor. Han ble sittende en liten stund og bare vente.

Så kjente han det.

Den spesielle følelsen som alltid pleide å dukke opp i magen. Murringen begynte alltid der, før den beveget seg oppover ryggraden og ut i hendene. Og det var akkurat det som skjedde nå.

Det var som om alt rundt ham forsvant.

Det eneste han så, var sylinderen han holdt i hendene. Det var som om den lyste, før den gikk i oppløsning og de forskjellige delene svevde opp i lufta foran ham. William visste at dette ikke skjedde på ordentlig. Det var bare han som kunne se det, det var slik luridiumet i kroppen hans hjalp ham med å organisere kodene han skulle løse.

Hendene hans begynte å jobbe.

Fortere og fortere.

De vred og vendte på de forskjellige delene på sylinderen i et forrykende tempo. Han kikket bort på Vektor Hansen, som satt ytterst på setekanten og jobbet som om det gjaldt livet.

Plutselig kjente William hvordan den varme følelsen i hendene hans forsvant. Han begynte å fryse. Han kikket ned.

Noe var galt.

Fingrene ristet ukontrollert, han klarte nesten ikke holde Vanskeligheten fast, og lyset som nettopp hadde omringet ham, ble borte.

Noe var veldig galt.

Det svartnet for øynene hans, og hele kroppen begynte å skjelve.

Og så stoppet hendene hans helt.

Han prøvde å konsentrere seg, men det var som om han ikke lenger hadde kontroll over kroppen. Hendene var så kalde at han knapt kunne kjenne dem.

Sylinderen glapp ut av hendene hans, og falt mot gulvet som i sakte film. William fulgte den forskrekket med blikket idet den traff parketten og gikk i oppløsning.

Han ble sittende og stirre forfjamset på alle delene som lå på gulvet foran ham.

Vanskeligheten var ødelagt.

William løftet blikket og så utover publikum. Han kunne se at folk i salen stakk hodene sammen og snakket, men han hørte bare summing, som fra en gigantisk humlesverm. Han følte seg svimmel og tok seg til hodet. Så kikket han opp på Vektor Hansen, som holdt Vanskeligheten sin triumferende i været.

Han hadde løst den.

Vektor Hansen hoppet rundt som en forstyrret kenguru mens han jublet:

«JEG VANT! JEG VANT! JEG VANT OVER WILLIAM WENTON!»

kapittel 2

William hadde ikke sovet et sekund hele natta.

Nå satt han ved kjøkkenbordet og kjente på hvor trøtt han var.

Mamma sto med ryggen til og stekte pannekaker. Hun lagde alltid pannekaker når William var nedfor. Han flyttet blikket bort på en avis som lå sammenbrettet på bordet. WILLIAM WENTON: IKKE SÅ GENIAL LIKEVEL, sto det med store bokstaver på forsiden. Under var et bilde av en overlykkelig Vektor Hansen som holdt Vanskeligheten triumferende over hodet mens William satt fortumlet i sofaen i TV-studioet.

«Se her … spis så mange du vil», sa mamma og satte en tallerken med et fjell av pannekaker foran ham.

«Hvordan føler du deg?»

William trakk på skuldrene. Han visste ikke hva som var verst; å tape en konkurranse alle forventet at han skulle vinne, eller følelsen av å miste kontrollen over kroppen. I hele natt hadde han prøvd seg på nye koder, og luridiumet hadde virket som normalt igjen. Han hadde løst alle sammen. Hva i all verden var det som hadde skjedd i TV-studioet? Hva var det som hadde fått kroppen hans til å riste på den måten? Og hva var det som hadde hindret ham i å løse den teite Vanskelig-
heten?

Mamma fikk øye på avisa på bordet. Hun snappet den til seg og la den under en bunke med gamle aviser på kjøkkenbenken. Deretter snudde hun seg mot William og ble stående og se på ham, som om hun ikke visste hva mer hun kunne si eller gjøre.

Hun kvapp til da et fryktelig brak hørtes ute i gangen, som om noen hadde mistet et digert flygel ned trappene.

«Han begynner å få teken på det», smilte mamma unn-
skyldende.

Hun virket lettet over å endelig kunne snakke om noe annet.

«Mhm», sa William og så ned på pannekakene.

Så hørte de et nytt brak etterfulgt av et høyt krasj. Mamma skyndte seg ut i gangen.

«Går det bra?» hørte William at hun spurte.

«Ja da … det er bare et spørsmål om kalibrering», svarte pappa med overdrevent positiv stemme.

«Trenger du hjelp?» sa mamma.

«Nei da. Dette går helt fint!» sa pappa påståelig, etterfulgt av et par dunk og lyden av noe som knuste.

«Jeg har aldri likt den vasen uansett», mumlet mamma idet hun rygget inn ut på kjøkkenet igjen.

Så kom pappa til syne i døråpningen.

«Hei, William …», var det eneste han fikk sagt, før den ene hånda hans tok tak i døra og slamret den igjen foran ansiktet på ham.

William måtte smile. Han ble sittende og vente.

Så ble døra revet opp igjen, og pappa trampet inn på kjøkkenet. Han hadde på seg noe som ved første øyekast lignet et par metalliske stylter som var festet på utsiden av beina hans. De gikk helt fra hoftene og ned til føttene, og var festet med borrelås rundt anklene og lårene. Armene hans hadde samme type innretning; to metallstenger strakte seg helt fra skuldrene og ut til hendene.

Pappas armer slo ukontrollert rundt seg mens blikket hans var festet på den ledige stolen ved siden av mamma.

«Dette klarer jeg», sa han gjennom sammenbitte tenner og strakte hendene målrettet mot stolen.

Det var et exo-skjelett pappa hadde på seg. William visste at ordet exo var gresk og betydde på utsiden. Han hadde sett mange naturprogram om dyr som hadde skjelettet sitt på utsiden av kroppen. Biller, for eksempel.

Pappas exo-skjelett var blitt levert på døra for noen uker siden, og var spesialdesignet av Institutt for Posthuman Forskning. William hadde håpet det var ham instituttet sendte noe til, og ble egentlig ganske skuffet da han så pappas navn på den store pakken.

I følgebrevet sto det at skjelettet var en ny prototype de ville at pappa skulle teste ut. Skjelettet skulle gjøre det mulig for nettopp sånne som ham å bevege seg rundt uten rulle-
stol.

Til å begynne med hadde pappa blånektet. Han ville verken ha noe med exo-skjelettet eller Instituttet å gjøre, og ville sende det tilbake med det samme. Men mamma klarte til slutt å overtale ham til å prøve det først. Og det angret hun kanskje litt på nå. Det så nemlig ut som en bøling med løpske bøfler hadde stormet rett gjennom huset deres.

Pappa trampet bortover kjøkkengulvet og krasjet inn i kjøleskapet med et brak. Han snublet bakover og traff kjøkkenbenken mens kjøleskapet ble stående og vakle faretruende.

«Det går bra ... det går bra», sa han og klamret seg til kjøkkengardinene.

Kjøleskapsdøra vippet opp, og en kartong med melk veltet ut. Melken rant utover gulvet og gjorde det enda vanskeligere for pappa å stå.

«Jeg tørker opp», sa mamma.

Pappa slapp gardinene og kikket på William med stive, men smilende øyne.

«Hvordan går det med deg i dag?» spurte han med anstrengt stemme og stabbet mot bordet med utstrakte hender.

«OK», løy William og la en pannekake på tallerkenen sin.

Pappa dumpet ned ved siden av ham.

«Mmmm ... pannekaker», sa han, tok tre pannekaker fra stabelen og klasket dem rett i gulvet.

«Trenger du hjelp?» spurte William vennlig.

«Trengs ikke. Jeg tror jeg står over pannekaker i dag», sa pappa. «De er for flate uansett.»

Han smilte, og de ble sittende i stillhet mens mamma tok en ny pannekake og la den forsiktig på tallerkenen hans. Pappa skulle til å protestere, men mamma løftet hånda avvisende.

«Du trenger mat!» sa hun bestemt. «Bare tenk på hvor mange kalorier du forbrenner når du har på deg den greia der.»

Pappa sukket, og tok en skje med syltetøy fra glasset. Han sølte mesteparten utover bordet, men klarte å få en liten klatt til å treffe pannekaka si. Så løftet han blikket og ble sittende og stirre på William en liten stund.

«Ikke bry deg om det som skjedde i går. Vi vet at du er verdens beste kodeknekker. Det er alle de andre som er dumme», sa han og tvang frem et skjevt smil.

Av en eller annen grunn gjorde det godt å høre pappa si det. Han, som for bare ett år siden hadde vært så imot koder at han hadde gitt William forbud mot kodeknekking.

«Uten motstand vokser vi ikke», sa pappa. «Bare se på meg.» Han slo ut med de mekaniske armene sine så han holdt på å tippe av stolen.

William dro på smilebåndet.

Men så fikk pappa et alvorlig uttrykk i ansiktet. Han lente seg mot William, som om han var i ferd med å si noe veldig hemmelig, og veldig viktig.

«Noen ganger kan talentene våre bringe oss steder hvor vi ennå ikke er klare for å være», nærmest hvisket han.

«Hva mener du?» spurte William.

«Jeg mener at når ting blir vanskelige, er det ikke nødvendigvis et nederlag. Det kan også bety at vi er i ferd med å utvikle oss til noe bedre. At vi lærer. Og blir sterkere.»

Pappa tok en kort pause før han fortsatte.

«Husk, at du er sterkere enn du tror, William.»

«Hva mener du?» sa William.

«Det må du finne ut av selv», sa pappa og tok en bit av pannekaka si før han klasket seg selv i ansiktet med den.

William kikket ned på pannekaka si. Han ville lære mer. Bli sterkere. Men hvordan skulle han klare det, når han ikke lenger var på Instituttet?

Det virket som mamma leste tankene hans. «Har du hørt fra bestefar i det siste?» sa hun og kikket spørrende på William.

Han ristet på hodet.

Mamma og pappa vekslet et kjapt blikk. Som om de visste noe han ikke visste.

«Hva er det?» spurte han.

«Ingenting», sa pappa.

William kikket på mamma.

«Hva er det», gjentok han.

Han så på øynene hennes at det var noe hun egentlig ville fortelle ham.

«William … Det er én ting jeg vil at du skal vite ... om bestefar», sa hun, og dro på det.

«Hva da?» sa William og satte seg opp. «Har dere snakket med ham?»

«Nei», sa mamma. «Vi har ikke hørt fra ham ... og det er nettopp dét som er poenget mitt.»

«Hva da?»

«At vi ikke har hørt fra ham», sa hun og tok en pause. «Ofte så er det bare sånn han er.»

«Hva mener du?» spurte William.

«Bestefar er ikke alltid helt til å stole på», svarte mamma. «Ikke fordi han ikke bryr seg. Men han er så oppslukt av arbeidet sitt at han av og til bare glemmer dem som er rundt ham. Spesielt familien.» Mamma forsøkte å smile.

William ble sittende og stirre på henne.

«Mener du at han har glemt meg?» spurte han.

Mamma ristet på hodet. Hun la hånda si mykt oppå hans.

«Jeg sier bare at han kan være litt … distré. At han forsvinner inn i sin egen verden. Og da har han ikke helt begrep om tid.»

Mamma kikket bort på pappa før hun satte øynene i William igjen.

«Jeg er sikker på at du synes han er verdens kuleste bestefar. Men du er gammel nok nå til å få vite at han lover en del ting som han ikke holder.»

William trakk hånda til seg.

Hva var det mamma prøvde å fortelle ham?

Var det fare for at han ikke ville få komme tilbake til Instituttet?

kapittel 3

Herr Humburger sto med hendene i siden og stirret på klassen med de katteaktige øynene sine.

William kikket skeptisk på den store magen hans som pekte faretruende mot dem. Det var nesten så han kunne høre at den tikket ned, før den skulle eksplodere og utslette dem alle.

«Har alle gjort leksene?» sa herr Humburger og knep øynene sammen så de nesten forsvant.

Tjue hoder nikket i lag.

Bare ikke Williams.

«William? Har du med deg noe å vise frem?» sa herr Humburger. «Eller er du for opptatt med å dumme deg ut på direktesendt TV…?» Han lo en kort latter som sluttet like plutselig som den begynte.

Herr Humburger hadde aldri likt William. Han likte ikke elever som var smartere enn ham selv. Og han likte åpenbart ikke at William nå var blitt kjent som en av verdens smarteste kodeknekkere.

Som om det ikke var ille nok å være tilbake i den gamle klassen i Norge, langt vekk fra Instituttet, måtte William nå lide seg gjennom time etter time med herr Humburger. Som var surere enn noen gang, og selvfølgelig hadde fått med seg Williams TV-opptreden.

«Har alle fått med seg hva William gjorde på TV i går?» ropte han utover klassen.

Alle nikket.

«Flott», sa herr Humburger, før han satte et par skadefro øyne i William. «Kom igjen, har du gjort leksene? Har du med deg et hobbyprosjekt?»

William så ned.

Selvfølgelig hadde han gjort leksene. Han hadde gjort ferdig prosjektet for lenge siden. I sekken hans lå en mekanisk krabbe, en av de kuleste tingene han hadde lagd på lenge. Men han hadde ikke noe særlig lyst til å vise den frem. Han hadde ikke lyst til å vise frem noe som helst etter det som skjedde i TV-studioet. Han ville aller helst gjemt seg bak en låst dør hjemme på rommet sitt.

Og aldri kommet frem igjen.

«Har du virkelig ikke med deg noe?» Herr Humburger nærmet seg William med katteaktige skritt.

William kikket opp på herr Humburgers store mage som duvet rett foran ansiktet hans som en skjortekledd geléklump.

«Jo, han har med seg noe! Det ligger i sekken hans», sa en fregnete jente som satt rett bak William. Hun pekte på en skoeske som stakk opp av sekken hans. Det var skrevet prosjekt på den med rød sprittusj.

«Har han …», sa herr Humburger skuffet, og så et øyeblikk ut som han hadde fått et surt oppstøt. Han rensket stemmen. «Få se, da!»

«Nå?» spurte William.

«Med en gang», bjeffet læreren utålmodig og strakte frem en rødmusset hånd.

William nølte litt før han bøyde seg og tok skoesken ut av sekken.

«En skoeske … så originalt», sa herr Humburger spydig.

«Det er sikkert noe oppi», sa den fregnete jenta. «Det står prosjekt på den.»

«Er det noe oppi?» knurret herr Humburger.

William nikket.

«Kom her med den, da», kommanderte læreren.

William tok av lokket og la det fra seg ved siden av esken. Han løftet den mekaniske krabben forsiktig ut og satte den frem på pulten.

«Jeg tror ikke den tåler så mye, men ...» Han fikk ikke sagt mer før herr Humburger snappet til seg krabben.

«Og hva tror dere dette er for noe?» ropte herr Humburger og holdt opp metallkrabben så hele klassen kunne se.

«Det ser ut som en sånn dings som man masserer hodebunnen med», foreslo en av jentene og rettet på de store brillene sine. «Mamma har en som ligner.»

«Er det en sånn som man masserer hodebunnen med, William?» spurte herr Humburger og så på ham.

William ristet på hodet. Han kjente at han rødmet. Hvorfor kunne ikke herr Humburger bare la ham være i fred?

«Noen andre forslag?» sa herr Humburger og gikk tilbake til kateteret.

«Det er en drone», foreslo en rund gutt med blonde krøller. «En mekanisk blekksprutdrone.»

«William?» ropte herr Humburger. «Er drone riktig svar?»

«Nei …», sa William. «Eller, på en måte, ja … kan jeg få den tilbake nå?»

Han kjente at han var i ferd med å bli irritert. Han hadde ikke lyst til å få et nytt anfall igjen, sånn som dagen i forveien.

«Så klart du kan få den tilbake ...», sa herr Humburger.
«... etter at du har vist oss hva det er for noe. Kom opp hit!»

William nølte.

«Bare ta den tiden du trenger, så lenge du kommer med EN GANG!» hveste herr Humburger som nå var blitt ganske rød i ansiktet. En svettedråpe rant nedover panna hans og ut på nesetippen.

William reiste seg og gikk opp til kateteret.

«Tenk fort», ropte herr Humburger og kastet krabben mot ham.

William rakk akkurat å fange den før den gikk i gulvet.

«Snu deg og fortell høyt og tydelig hva det er du har
lagd.»

William snudde seg mot klassen. Han hadde ikke akkurat savnet dem den tiden han hadde vært på Instituttet. Og han trodde ikke de hadde savnet ham heller. Noen gliste ondsinnet, mens et par andre virket oppriktig nysgjerrige.

«Dette er en mekanisk krabbe …», begynte han og holdt opp krabben. «Den kan gå av seg selv. Den kan rulle rundt, og den kan plystre.»

«WOOOOOW … det høres jo helt fantastisk ut, William», avbrøt herr Humburger. «En plystrende krabbe. Ikke akkurat en oppfinnelse som vil redde verden, tror jeg.» Det lubne ansiktet hans vred seg i et krampaktig flir. «Vis oss, da ...»

«Jeg kan prøve», sa William spakt.

Han plasserte krabben på kateteret og trykket på en knapp på ryggen.

Den lille krabben ble stående uten å røre på seg. William skubbet litt i den med pekefingeren. Men ingenting skjedde.

«Veldig bra, William», knegget herr Humburger. «Du har laget en mekanisk krabbeskulptur.»

Noen i klassen lo. En høy og tynn gutt som også var herr Humburgers yndling, hikstet så tilgjort at William nesten begynte å le selv.

William kikket ned på krabben igjen. Han hadde mest lyst til å snappe den med seg og rømme fra klasserommet.

«Jeg tror ikke …», begynte han, men ble avbrutt av at krabben plutselig trippet med beina og satte fart mot kanten av kateteret mens den plystret den engelske nasjonalsangen. Det gikk et gisp gjennom klassen.

«Fang den! Den kommer til å ramle ned», ropte en av jentene og pekte på krabben som var på full fart mot bordkanten.

«Vent», sa William.

Da krabben kom bort til kanten, bråstoppet den og skiftet retning.

«Den forstår når den skal snu», forklarte William og så utover klassen.

Mange så imponert ut, og han følte seg litt bedre.

«Greit, så kan den plystre og snu seg. Men det kan vi alle. Hva annet kan den gjøre, da?» snerret herr Humburger. Han så på armbåndsuret sitt. «Hver presentasjon skal vare i tre
minutter. Du har ett minutt igjen til å vise oss noe som ikke er fullstendig dødskjedelig.»

Det var lett å forstå at herr Humburger satte liten pris på at prosjektet til William faktisk fungerte.

«Av og til kan den klatre oppover vegger», sa William.

«Løgn», ropte læreren så den store magen hans dultet borti ham.

«Det er sant!» Nå hadde William fått blod på tann, og hadde lyst til å vise klassen alt krabben kunne gjøre.

Han plasserte den på gulvet, og krabben gikk bortover, helt til den traff veggen. Der ble den stående og stange med hodet som en liten okse. Herr Humburger frydet seg.

«Det var dumt», flirte han. «Det ser ut som om den ikke virker. Det blir stryk … NESTE.»

Plutselig gikk det et nytt gisp gjennom klassen.

«Se!» ropte en av jentene og pekte.

Krabben var allerede midt på veggen.

«Den har en statisk elektrisitetsgenerator i magen», forklarte William. «Det er det samme som skjer når man gnir en ballong mot håret og fester den til en vegg.»

Hele klassen ble sittende og stirre på krabben, som trippet sidelengs oppover veggen til den nådde taket. Der ble den stående en liten stund før den fortsatte bortover taket.

«Det der har den ikke gjort før», mumlet William.

«Hva da?» sa Humburger.

«Gått i taket», sa William.

«Har den ikke?» utbrøt herr Humburger. «Så da gjør den ikke som den skal? Det blir stryk.»

Hele klassen fulgte den lille krabben som pilte frem og tilbake i taket. Den krasjet inn i en av taklampene, skiftet retning og så stoppet den rett over herr Humburger.

«Hva nå, da?» sa herr Humburger usikkert.

«Eh», stammet William. Han var ikke helt sikker selv. «Den venter.»

«Venter …», hermet herr Humburger og gjorde trutmunn med de snegleaktige leppene sine. «Venter på hva da? Julenissen?»

Lett latter fra klassen.

«På instrukser», improviserte William. Han forsøkte å høres så overbevisende ut som mulig.

«Jeg skal gi den instrukser», sa herr Humburger.

Han hentet en langkost som sto lent inntil veggen og pirket i krabben med enden av skaftet.

«Den sitter bom fast. Det er ikke bra. Takmalingen kan bli ødelagt», bjeffet læreren gjennom sammenbitte tenner. «Det blir stryk!»

«Vent», sa William.

«Vent sement», hermet herr Humburger tilgjort og dunket enda hardere i krabbeskallet med kosteskaftet.

Plutselig løsnet krabben fra taket og datt ned i hodet til herr Humburger. Det gikk et overrasket gisp gjennom klassen.

«Au…au…au…, den angrep meg», ropte herr Humburger. «Hvor ble den av?» Han så seg forskrekket omkring mens han tok seg til hodet og vaklet rundt. Det så nesten ut som om han var i ferd med å besvime.

«Der er den», ropte en av guttene, og pekte på krabben som pilte bortover gulvet i retning en av bokhyllene.

«Jeg skal lage hermetikk av den», ropte herr Humburger.

Med kosten hevet som et sverd satte han etter krabben. Han kastet seg fremover og fektet etter den. Krabben beveget seg i sikksakk bortover gulvet før den smatt under en av bokhyllene og forsvant.

«Stopp, din dust», brølte herr Humburger og langet ut etter den.

Kosteskaftet traff bokhylla og knakk.

«Se hva den gjorde», ropte herr Humburger og kastet fra seg den ødelagte kosten så den fløy gjennom lufta og sneiet hodet til en jente som akkurat klarte å dukke unna. «Det er hærverk på skolens eiendom.»

Læreren veltet seg ned på gulvet, stakk hånda inn under bokhylla og famlet hissig etter krabben.

«Jeg tror ikke det er så lurt», forsøkte William seg. «Den kan bli redd, og …»

Men det var for sent.

Plutselig hylte herr Humburger som en stukken gris og rullet bort fra bokhylla mens han ristet febrilsk på hånda. Krabben hadde satt begge klørne sine i pekefingeren hans, og der hang den.

«Få den av meg. FÅ DEN AV MEG!» skrek han. «Den angrep meg igjen. Den er fullstendig rabiat!»

Herr Humburger slengte den lille krabben i gulvet så en bit av skallet sprakk og falt av.

«Vent», ropte William fortvilet og styrtet bort til læreren. «Ligg stille, så jeg får tak i den», ropte han.

Men herr Humburger fortsatte bare å rulle rundt, og krasjet inn i stoler og bord. Panikken spredde seg i klasserommet. En av jentene begynte å hyle og klatret opp på pulten sin.

«Få den vekk!» skrek herr Humburger mens han ristet krabben som en filledukke.

«Ligg rolig, da!» ropte William. Han kjente at frustrasjonen begynte å ta overhånd.

Herr Humburger krasjet inn i en av bokhyllene. Han kom seg på beina og så seg vilt omkring.

«Hvor er du, din lille mekaniske plageånd?» freste han.

William fikk øye på krabben, som dukket opp på gulvet rett bak herr Humburger.

«Der er den», ropte en gutt og pekte.

«Hvor da?» ropte læreren og hoppet rundt.

Det knaste i skjørt metall da herr Humburger trampet med den ene foten rett oppå krabben.

«Jeg skal lære deg, din lille blikkboks», skrek han mens han fortsatte å hoppe opp og ned.

«Nei, vent», ropte William. «Stopp!»

«Jeg stopper når den er blitt til en blikkflyndre», bjeffet herr Humburger så spyttet sto ut av munnen på ham.

Plutselig kjente William den stikkende smerten i hodet, og den lammende kulda som spredde seg ut i kroppen og armene.

Han klarte ikke å bevege seg.

Det var som om en usynlig kraft holdt ham tilbake. En kraft som kom alle steder fra. Som en magnetisk bølge som strømmet gjennom ham og tok fra ham styringen over sin egen kropp.

Han kikket ned på hendene sine, som med ett føltes kalde som is. De ristet voldsomt. Det var som om hele kroppen hans ble fylt av iskaldt vann. Dette anfallet minnet om det han hadde fått i TV-studioet i går, bare at det var mye kraftigere. William kikket bort på herr Humburger som fremdeles sto og hoppet på den forsvarsløse, lille krabben.

«Ikke …», var det siste han fikk sagt, før det svartnet for ham.

Da William kom til seg selv igjen, sto alle i klassen over ham og måpte.

«Hva skjedde?» spurte han.

En gutt som het Eilert løftet armen og pekte.

William skvatt da han så herr Humburger liggende på toppen av en bokhylle. Han stønnet og var tydeligvis i ferd med å våkne.

«Hvordan …», stammet William og kikket spørrende på Eilert.

«Det var du», sa Eilert og rygget usikkert unna. «Du kastet ham opp dit.»

Plutselig slo herr Humburger øynene opp og så seg rundt. Da han forsto hvor han befant seg, satte han i et skrik som var så høyt at en av jentene besvimte.

Læreren klamret seg til den ustøe bokhylla mens han stirret på William med øyne fulle av redsel.

«Du … er et … monster ...», stotret han.

William rygget.

De andre i klassen stirret på ham som om han var fra en annen planet.

William snudde seg brått og sprang mot døra.

kapittel 4

William stoppet på fortauet utenfor skolegården og hev etter pusten.

Hjertet hans dunket som et damplokomotiv. Han så opp mot vinduet til klasserommet hvor alle elevene sto og glante ned på ham. Han følte seg svimmel og redd.

Han kikket ned på hendene sine. Anfallet var over nå. Han hadde kontroll over kroppen sin igjen, men var fremdeles redd. Hva var det som var i ferd med å skje med ham?

Han måtte komme seg bort fra skolen. Bort fra alle blikkene. Finne et sted hvor han kunne tenke.

Han begynte å gå.

«William …», hvisket plutselig en hes stemme.

William stoppet og så seg rundt.

Han oppdaget en skikkelse som sto i skyggen av et busskur et stykke unna. Skikkelsen sto så stille at den nesten gikk i ett med bakgrunnen. Den lutet seg litt fremover og hadde halvlangt, mørkt hår som dekket deler av ansiktet. Hadde det ikke vært for den lange skinnfrakken som så dyr ut, ville William trodd at det var en uteligger. Han kjente en svak lukt som minnet om brent gummi.

«Du skjelver, William. Er alt OK?» sa skikkelsen på gebrokkent norsk.

«Ja», sa William. «Hvordan vet du hva jeg heter?»

Et dumt spørsmål kanskje, siden han nettopp hadde vært på landsdekkende TV. Men det føltes naturlig å spørre.

«Jeg kan hjelpe deg.» Skikkelsen tok et par skritt mot William, som instinktivt trakk seg lenger unna. Det var først nå, da skikkelsen trådte frem fra skyggen, at William la merke til at han, eller hun, holdt noe i den ene hånda. En skinnveske med noe rundt oppi.

«Må stikke», sa William, snudde seg og begynte å gå.

«Vent», sa skikkelsen.

Men William ventet ikke. Han satte opp farten. Da han hadde gått et stykke, kastet han et raskt blikk bak seg.

Skikkelsen var borte. Han fortsatte.

Men brått fikk han øye på den igjen, denne gangen foran seg, halvveis gjemt bak en busk.

William stoppet.

Han ble stående i villrede. Det kunne ikke være den samme som nettopp hadde snakket til ham. Ingen kunne løpe så fort, det var umulig. Han gikk videre, og svingte inn en sidegate. Med ett hørte han en svak summelyd bak seg.

En bilmotor?

Han snudde hodet forsiktig og skimtet en svart bil et stykke bak seg. Bilen kjørte like sakte som han gikk. William satte opp farten. Bilen gjorde det samme. Han la på sprang. Kastet et blikk over skulderen. Bilen holdt samme tempo som ham. Nå begynte William å bli redd. Snart løp han så fort han bare kunne, mens han så etter et sted han kunne gjemme seg.

Han var omringet av villaer med store hager og hvite gjerder. Han prøvde å få kontroll over frykten.

Det var jo ikke sikkert at bilen var etter ham. Det kunne bare være en tilfeldighet. Skulle han bare stoppe og late som ingenting? Vente til den hadde kjørt forbi? Nei, det var en dårlig idé.

Han så seg om etter noen som kunne hjelpe, men han var alene i gata. Bilen var rett bak ham nå. I ren desperasjon slengte William seg over et av hagegjerdene. Bilen kunne tross alt ikke følge etter ham gjennom gjerdet.

I det samme han landet på gresset på den andre siden, hørte han dyp knurring. En stor, svart hund sto og stirret på ham med kalde øyne. Den flekket tenner og knurret faretruende. William oppdaget et skilt som hang på et tre: HUNDEN BITER!, sto det med store, røde bokstaver.

William våget ikke røre en muskel. Han var ikke glad i hunder. Spesielt ikke store, svarte hunder med sylskarpe tenner. Han hørte at bilen stanset på den andre siden av gjerdet. Hunden så ut som om den kunne angripe hvert sekund.

En bildør åpnet seg.

William snudde forsiktig på hodet og så konturene av en skikkelse som steg ut av bilen. Det virket som den sinte hunden ikke likte dette i det hele tatt. Den bjeffet så høyt at William trodde trommehinnene hans skulle sprekke. Så satte den mot ham med et byks.

Plutselig skjøt en blå stråle forbi ham og traff hunden, som stivnet i lufta og landet rett foran ham. Den ble liggende på bakken, stiv som en stokk. Det eneste som beveget seg på den, var øynene.

William var så redd at han ikke klarte å bevege seg. Han lukket øynene og ventet bare på at han også skulle bli skutt av den blå strålen.

«Du kan snu deg nå», sa en kjent stemme.

William stivnet av forskrekkelse.

Det kunne ikke være …?

«William», sa stemmen på nytt. «Faren er over. Den kan ikke gjøre deg noe. Men du bør komme deg over gjerdet før passivatoren slutter å virke.»

«Bestefar …?» hvisket William og snudde seg forsiktig.

Og ganske riktig.

På den andre siden av gjerdet sto bestefar og smilte. Han så akkurat ut som før. Det grå skjegget hans var velkjemmet, og han var kledd i en brun ulldress. I den ene hånda holdt han noe som lignet en avansert hårføner.

«En passivator», sa bestefar og holdt opp hårføneren. «Den passiverer molekylene i organisk materiale. Ganske kult?»

William nikket.

«Kom, vi har mye å snakke om», sa bestefar, åpnet bildøra og satte seg inn.

William skulle til å klatre over gjerdet, men nølte. Klok av skade etter sist gang han hadde latt seg lure av Abraham Talley, som hadde forandret form og sett akkurat ut som bestefar. Selv om han visste at Abraham Talley nå lå trygt forvart og nedfrosset i et innbruddssikkert kammer på Instituttet, så kunne man aldri være forsiktig nok.

«Jeg vet hva du tenker, William. Det er virkelig meg. Dessuten har jeg med meg dine to gode venner som du liker så godt.» Bestefar kakket knokene mot glasset foran seg.

Med det samme gled det sotede vinduet på sjåførsiden ned, og to rødhårede menn med krøllete skjegg skulte ut på ham.

Sjåførene var det eneste William ikke likte ved Instituttet. Det var noe urovekkende med dem. De følelsesløse øynene deres. Den stive måten de beveget seg på. Den umenneskelige styrken.

Plutselig hørte han lav knurring bak seg igjen. Hunden var i ferd med å få tilbake kontrollen over kroppen sin og forsøkte å reise seg. William hoppet over gjerdet og satte seg lynraskt inn i baksetet. Døra lukket seg automatisk, og bilen begynte å kjøre.

William kikket opp på bestefar. Det føltes som en evighet siden sist de hadde vært sammen. Det var godt å se ham igjen.

«Tidlig ferdig på skolen i dag?» spurte bestefar.

«Eh ... ja», sa William.

Han kunne se på bestefar at han ikke trodde helt på ham.

«Hvor har du vært, egentlig?» skyndte han seg å si. Han ville skifte emne før bestefar spurte mer om skolen. «Hvorfor har du ikke ringt eller skrevet eller kommet på besøk?»

«Jeg har jobbet», svarte bestefar.

William kom til å tenke på det mamma hadde fortalt ham ved kjøkkenbordet. Om at bestefar ikke alltid holdt det han lovet. Men han klarte ikke være sint på ham. Han var bare overlykkelig over at han var tilbake.

«Hvor har du jobbet, da?» spurte William.

«Himalaya», svarte bestefar og fiklet med noe som lignet en minnepinne som hang i et sølvkjede rundt halsen hans.

«Himalaya?» sa William imponert. «Hva har du gjort der?»

«Studert gamle sivilisasjoner, selvfølgelig», sa bestefar og smilte lurt. «Hva ellers?»

Han ble sittende og betrakte William en stund uten å si noe. Målte ham opp og ned og kikket diskré ned på hendene hans. Som om han visste noe om anfallene. William kjente seg ukomfortabel og gjemte hendene i jakkelommene. Han ville ikke at bestefar skulle vite noe. Ikke ennå.

«Hvordan har du det?» spurte bestefar etter en stund.

«Fint», svarte William og vred litt på seg.

«Er du sikker?» Det virket ikke som bestefar trodde helt på ham.

«Mhm. Helt sikker», sa William, og prøvde å virke så avslappet som mulig.

«Jeg fikk med meg det som skjedde på TV i går», sa bestefar.

Det kjentes ut som en stor stein traff William i magen. Han følte seg plutselig både svimmel og kvalm. Det var jo egentlig håpløst å tro at bestefar ikke hadde fått det med seg, sammen med resten av Norge.

«Jeg vet ikke hva som skjedde. Det var som om …»

«Som om du mistet kontroll over kroppen din?» spurte bestefar.

«Ja.» William nikket og så ned på hendene sine. «Vet du hva det kan være?»

«Jeg vet ikke», sa bestefar. «Men det er det vi skal prøve å finne ut.»

«Skal vi?» William kikket opp.

«Jepp. Er du klar for å komme tilbake til Instituttet?» spurte bestefar og rusket ham i håret. «Det er mange der som gleder seg til å se deg igjen.»

«Ja. Veldig klar», sa William og smilte lettet.

Han følte seg mer hjemme på Instituttet enn noe annet sted. Kanskje var det fordi han var førtini prosent maskin. Eller fordi bestefar var der. Eller fordi det var det eneste stedet i verden han følte at han kunne være seg selv.

«Vi har allerede vært hjemme og pakket for deg. Vi har litt dårlig tid, nemlig. Du kan ringe mamma og pappa når vi har kommet frem.»

«Men …», protesterte William.

«Det er bare sånn det må bli akkurat nå», sa bestefar og kastet et kjapt blikk ut av bakruta, som om han sjekket om noen fulgte etter dem.

William hadde ikke lagt merke til det før nå. Han så noe i bestefars øyne. Var det redsel?

William fikk en dårlig følelse igjen.

«Er noe galt?» spurte han.

«Ikke noe du skal bekymre deg over», sa bestefar og trommet på vinduet mellom dem og sjåførene.

Bilen satte opp farten.

William skulle til å spørre om minnepinnen da det plutselig ristet voldsomt i bilen. Han ble kastet fremover og landet på gulvet. Var de blitt påkjørt? Han kom seg opp i setet igjen og kikket på bestefar.

«Hva var det?» spurte han.

Men bestefar svarte ikke. Han sto på knærne i setet mens han siktet ut av bakruta med passivatoren.

«Jeg ser ingen. Klampen i bånn», ropte han til sjåførene.

William ble presset bakover i setet idet bilen akselererte.

«Hva er det som skjer?» ropte han mens han klamret seg fast.

Men det virket ikke som bestefar hørte ham.

«Hvordan er det mulig …?» mumlet bestefar til seg selv og stirret ut av bakruta.

I neste øyeblikk fikk William øye på en skikkelse som kom ut i veien foran bilen. Sjåførene gjorde ingen tegn til å stoppe.

«Det er noen i veien!» ropte William, og banket på glasset.

Men sjåførene brydde seg ikke. Istedenfor å bremse ned, kjørte de bare enda fortere.

«Bestefar …!» ropte William.

Akkurat idet de traff skikkelsen, forsvant den i løse lufta.

Bilen fortsatte. William kastet seg rundt og så ut bakruta, akkurat tidsnok til å få øye på skikkelsen, som dukket opp igjen på veien bak dem. Den løftet armen og pekte på dem med den ene hånda.

«Så dere hvem det var?» ropte bestefar.

En blå stråle skjøt ut av hånda til skikkelsen, og traff bilen med voldsom kraft. Den vinglet bortover veien og holdt på å treffe en buss som kom i motgående kjøreretning.

William ble kastet fremover og dundret hodet inn i panserglasset.

kapittel 5

William forsøkte å åpne øynene.

Det verket i hele kroppen, og det føltes som han veide et tonn. Øyelokkene var tunge som bly. Etter hvert klarte han å åpne dem til en smal sprekk, og litt lys slapp inn.

«HALLO?» ropte han.

Mangelen på gjenklang fikk det til å høres ut som om han lå pakket inn i en dyne.

Hvor var han?

Omsider klarte han å tvinge øynene helt opp og så at han lå i en seng.

«Hvor er jeg?» sa han.

Men han fikk ikke noe svar.

Han var alene.

William la seg tilbake og blunket et par ganger. Så kjente han smerten i panna. Han løftet hånda og oppdaget en kul i tinningen. Plutselig husket han det som hadde skjedd, og at han hadde slått hodet sitt i bilen.

Han satte seg opp og kjente seg svimmel. Blunket et par ganger, og langsomt ble detaljene i rommet tydeligere.

Han kjente seg igjen.

Det lille vinduet.

Skrivebordet.

Døra.

Han var tilbake på rommet sitt på Instituttet.

En intens glede spredde seg i kroppen. Han heiste beina forsiktig ut over sengekanten, og skjønte at resten av kroppen ikke var skadet.

Så lot han blikket gli gjennom rommet, og tok inn alt.

Han hadde begynt å tvile på om han noen gang skulle få komme tilbake hit. Og nå var han her.

Men noe var annerledes.

Alle møblene i rommet var boltet fast til gulvet. Svake stråler med dagslys kjempet seg inn gjennom et metallgitter som var montert utenfor det lille vinduet, og veggene var polstret med skumgummiplater. Rommet så ut som en fengselscelle. Noe var fryktelig galt.

«HALLO?» ropte han igjen med skjelvende stemme.

Han begynte å bli redd nå. Hvorfor så rommet hans ut som en fengselscelle?

«Velkommen, William. Har du sovet godt?» sa en kjent stemme.

«Dør?» utbrøt William overrasket og kikket møt døra.

«Jepp, det er meg», sa døra. «Er du sulten? … Tørst?»

«Hvor er bestefar?» sa William.

«Bolle?» sa døra.

En luke gikk opp, og en lang arm skjøt ut og stoppet rett foran Williams ansikt med en rykende fersk bolle i hånda.

William stirret på den.

«Kul, ikke sant?» sa døra stolt. «Jeg har fått en arm. Mye mer praktisk.»

«Jeg vil snakke med bestefar», sa William.

«Han er ikke her», sa døra. «Vil du ha bolle eller ikke?» Den mekaniske armen strakte seg enda lenger, og trykte bollen helt opp i ansiktet på ham.

William skubbet den bort. «Jeg må snakke med bestefar!»

«Det går ikke», sa døra og viftet med bollen.

«Hvorfor ikke?» sa William. Han kjente at han begynte å bli irritert.

«Han er ikke her, har jeg jo sagt», sa døra flatt. Armen forsvant ut luka i døra igjen.

William satte seg opp. «Mener du at han ikke er her … på Instituttet?»

«Ja», sa døra.

«Men hvor er han da?» sa William.

«Vet ikke,» sa døra. «Det er topp hemmelig.»

William ble sittende. Hadde bestefar bare forlatt ham her? Det var ikke til å tro. Han ble sittende og stirre på døra uten å si noe.

«Det kalles muslingen», sa døra etter en stund.

«Muslingen?» gjentok William.

«Ja ...»

«Hva da?»

«Når rommene blir sikret på denne måten. Det blir tett som en musling. Man kunne sprengt en bombe her inne, uten at noen hørte det.»

William grøsset. Han forsøkte å reise seg på ustøe bein, og støttet seg til veggen. Langsomt kom han seg bort til vinduet og kikket ut gjennom gitteret. Han kunne nesten ikke tro det han så der ute.

Et høyt, hvitt gjerde strakte seg rundt hele den enorme hagen. Gjerdet var nesten like høyt som trærne, og på toppen var det montert kameraer som pekte i alle retninger. Ubemannede beltebiler med noe som minnet om kanoner på taket patruljerte langs gjerdet. På hver side av den store hagen ruvet høye vakttårn med gigantiske lyskastere.

«Hvis du tror at ting er verre enn sist du var her, så tar du feil», sa døra. «... Det er nemlig mye verre ...»

«Jeg ser det», sa William og snudde seg mot døra. «Hvorfor er Instituttet blitt forvandlet til noe som ligner et fengsel?»

«Jeg kan ikke si så mye om det. Men det har skjedd en del ting her mens du var borte. Ting som gjør at stemningen er litt … skal vi si … anspent.»

«Hva er det som har skjedd?» spurte William.

«Det er særdeles begrenset hva jeg kan fortelle deg», fortsatte døra. «De tvang meg til å signere en taushetserklæring.»

«Bestefar oppførte seg veldig merkelig da han plukket meg opp utenfor skolen», sa William. «Og det var noen som var etter oss.»

«Etter dere?» sa døra. «Hvem da?»

«Vet ikke», sa William. «Jeg tror ikke bestefar visste det heller. Han virket helt stressa. Men kanskje det hadde noe med at de skjøt på oss å gjøre.»

«Skjøt?» utbrøt døra.

«Ja», sa William. «Med et slags laservåpen.»

«Det er ikke bra», sa døra og ble stille, som om den tenkte seg om.

William kikket ut vinduet igjen. Han likte ikke den nye utsikten.

«Det virker som Instituttet er skikkelig redde for noen,» sa William og fulgte en av beltebilene med blikket.

«Du vet jo hvem som … ligger nede i kjelleren», sa døra. Den hvisket nærmest nå.

«Du mener … Abraham?» sa William.

«Ja», svarte døra. «Abraham Talley.»

William visste godt hvem det var som lå nede i kjelleren. Abraham Talley var grunnen til at han og foreldrene hans måtte rømme fra England til Norge da William var fire år gammel. Og at de måtte leve på hemmelig adresse i åtte år under falskt navn.

Men nå lå Abraham nedfrosset i en kryogenisk beholder i et innbruddssikkert hvelv et sted der nede i den gigantiske kjelleren til Instituttet.

«Etter at han ble flyttet hit, har ikke Instituttet vært det samme. Det virker som det hviler en forbannelse over hele stedet. Folk er redde. Mange av kandidatene har blitt sendt hjem. Nå er det bare noen få igjen.»

«Hva med Iscia?» datt det ut av William.

Han hadde gledet seg til å treffe henne igjen. Men nå begynte han å bli redd for at han ikke kom til å få se henne likevel.

«Jeg kan ikke si noe om hvor hun er», sa døra. «Det er hemmelig informasjon. Har du hørt noe fra henne siden sist?»

«Nei», svarte William. «Ikke en lyd.»

«Akkurat», sa døra flatt.

«Hva mener du?» sa William.

«Hun hadde nok kontaktet deg hvis hun ville treffe deg igjen», sa døra. «Eller så har hun fått beskjed om å ligge lavt. Spesielt etter det som skjedde i Oxford ...» Døra avbrøt seg selv midt i setningen.

William gikk nærmere, og satte øynene i døra.

«Oxford?» sa han. «Hva skjedde i Oxford?»

«Ikke no’», kom det kjapt fra døra. «Bare glem at jeg sa Oxford. Jeg mente Oxfarm ... men der har det heller ikke skjedd noe … Så vidt jeg vet, har det ikke skjedd noe som helst noe sted.»

William kjente døra godt nok til å vite når den hadde forsnakket seg.

«Hva var det som skjedde i Oxford?» sa William.

«Det var ikke det jeg sa», sa døra. «Jeg sa at det er skikkelig fint vær i Oxford for tiden.»

«Det var ikke det du sa», sa William. «Du sa at det hadde skjedd noe der.»

«Ok, da. Så sa jeg det. Men kan du ikke bare glemme at jeg sa det, da. Vil du ha bolle?»

Luka gikk opp på nytt, og den mekaniske armen skjøt ut og holdt bollen rett foran ansiktet til William igjen.

«Nei», sa William og skubbet bollen bort. «Jeg vil vite hva som skjedde i Oxford!»

«Jeg kan ikke fortelle deg noe. Men du kommer nok snart til å få vite det, går jeg ut fra. Hvorfor tror du ellers at det plutselig hastet så voldsomt å få deg tilbake hit?»

«Det hastet å få meg tilbake fordi jeg ikke er helt ... frisk», svarte William.

«Noen ganger er du ganske treig til å være så smart», sa døra tørt. «Det eneste jeg kan si til deg akkurat nå, er at det er noe stort på gang. Og farlig.»

Og med et kort zapp ble døra stille.

William ble stående rådløs igjen i rommet. Han så seg rundt.

Plutselig følte han seg ikke trygg der inne.

kapittel 6

Til tross for at han ikke syntes noe særlig om det nye rommet sitt, hadde William sovet som en stein hele natta. Det var som om hjernen hans var helt kokt, og hadde slått seg av med det samme han hadde lagt hodet på puta.

Nå sto han foran døra igjen og lurte på hvem det var som fikk den til å rope «BANK…BANK», så høyt.

Sist han var på Instituttet, hadde han til slutt vent seg til at døra ropte hver gang noen banket på. Men nå virket det litt uvant igjen.

«BANK…BANK…BANK…», ropte døra. «Skal du ikke åpne?»

William la hånda på dørhåndtaket, vridde rundt og trakk døra til seg.

«Kom igjen, William … vi må komme oss av gårde», ropte Benjamin Slapperton og kikket nervøst rundt seg.

William ble stående og stirre på den tynne mannen med det bustete håret. Benjamin var også kryptograf og en genial forsker. Og nå virket han om mulig enda mer stressa enn han var sist gang William var på Instituttet.

«Kom igjen … kom igjen», sa Benjamin og vinket på William.

William forsto at Benjamin ikke kom til å bruke tid på å ønske ham velkommen tilbake og sånn, så han spente beina i skoene sine og skyndte seg ut i gangen. Døra lukket seg bak ham. «Ha en fin dag», sa den.

«Takk», svarte William.

Benjamin hoppet opp på en slags svevende golfbil uten hjul. Bilen var plassert oppå en svart gummipute. Bak setene ruvet en stor vifte.

«Vi har dårlig tid», ropte Benjamin og klappet på det ledige setet ved siden av seg.

Snart satt William ved siden av Benjamin på luftputebilen mens de suste bortover gangene. Nå og da dunket de borti veggene med luftputa. William strammet setebeltet rundt livet og kikket opp på Benjamin. Han var glad for å se ham igjen. Det mørke håret til den gamle læreren hans virvlet i dragsuget fra vifta bak dem. Brillene hans hoppet opp og ned på nesa, og holdt på å falle av idet han vrengte rattet så de skrenset sidelengs inn i en ny gang. De traff veggen, og fortsatte bortover i enda større fart. William holdt seg fast i setet med begge
hender.

«Hvorfor har vi det så travelt?» ropte William gjennom støyen fra den store vifta.

«Se deg rundt, da», ropte Benjamin. «Instituttet er jo blitt forvandlet til et galehus.»

«Jeg vet», sa William. «På grunn av Abraham.»

«Nettopp», sa Benjamin. «Man kan ikke gjøre noen ting her lenger. Jeg forlater bare laben min når det er absolutt nødvendig.» Han bremset plutselig så kraftig at William ble slengt fremover i setet.

To vakt-oboter sto foran en senket bom som sperret gangen foran dem. Den ene av vakt-obotene trillet bort til bilen og stoppet på Benjamins side.

«Vi gikk gjennom dette for fire minutter siden», bjeffet Benjamin irritert.

Vakt-oboten svarte ikke, og holdt opp noe som lignet et avansert strykejern.

Benjamin sukket og lente hodet fremover. Vakt-oboten skannet panna hans med strykejernet. Det lyste grønt i en liten lampe.

«Han er klarert», sa vakt-oboten.

«Hva med han der, da?» sa den andre, og pekte på William.

«Han er med meg. Vi har ikke tid til dette», sa Benjamin.

«Men er han klarert?» spurte vakt-oboten.

«Vet du ikke hvem jeg er?» freste Benjamin og fiklet utålmodig med rattet.

«Det spiller ingen rolle hvem du er», sa vakt-oboten. «Det er de samme reglene nå som da du var her for fire minutter siden. Sånn som det er nå skal alle klareres hver gang de passerer.»

«Kom her med hodet ditt», sa den andre vakt-oboten, som hadde stoppet ved siden av William. Den holdt opp strykejernet.

William kikket usikkert på Benjamin, som bare nikket tilbake. William lente hodet fremover, og vakt-oboten skannet panna hans. Den lille lampa blinket et øyeblikk i hvitt, før den slo over til grønt.

«Han er klarert», sa vakt-oboten og nikket til kollegaen sin, som trykket på en knapp så bommen spratt opp og slamret inn i veggen med et metallisk klank.

Benjamin trampet inn gassen og luftputebilen skjøt fart på nytt.

«Hvordan besto jeg skanningen?» sa William og tok seg til panna.

«Du har jo vært her før», sa Benjamin hemmelighetsfullt. «Vi vet mer om deg enn du tror.»

William ble sittende en stund uten å si noe. Han likte ikke at Instituttet visste så mye om ham.

«Så strengt det er blitt her», kommenterte han.

«Ja, utrolig. Ingen uten klarering kan ferdes i gangene. Og alle under atten år må ha følge,» sa Benjamin.

«Men hvordan skal jeg komme meg rundt da?» spurte William.

Benjamin vred på rattet igjen. De skrenset rundt et hjørne og fortsatte bortover en ny lang gang. Luftputebilen sneiet borti en rød robot som så ut som en brannhydrant.

«Med en sånn», ropte Benjamin og pekte på roboten de nesten hadde kjørt på.

«Se hvor dere kjører», ropte roboten etter dem.

«Det der var en portør-obot. De finnes overalt på Instituttet. Det er bare å vinke på en, så kommer den. Som å praie en taxi», ropte Benjamin og svingte på rattet så de skrenset inn i en ny gang. «Eller så kan du bestille en fra rommet når du skal ut. Døra di ordner det.»

«Har det vært sånn helt siden Abraham kom hit?» spurte William.

«Nei … jeg mener JA», sa Benjamin og kremtet. «Det er absolutt på grunn av at Abraham ligger trygt bevart og dypfryst i et innbruddssikkert hvelv i kjelleren. I et selvstyrt rom som ingen har tilgang til. Ikke engang jeg eller Goffman. Vi må være to om det for å komme inn. Ikke at vi har noe der å gjøre … Jeg mener … han skal jo ligge der for all evighet.»

Benjamin vrengte kraftig på rattet og de skrenset inn i enda en ny gang.

«Her er vi», ropte han idet luftputebilen krasjet inn i veggen utenfor en rød dør.

Ultrasonisk Laboratorium, sto det på døra.

Benjamin hoppet ned fra bilen mens han så seg fra side til side, som en liten markmus som var redd for å bli tatt av en hauk. Han trykket inn en kode på kontrollpanelet ved siden av døra, som ga fra seg et kort blipp.

«Inn med oss», sa han. Han vinket på William og rev opp døra.

Inne i laboratoriet virket det som Benjamin slappet litt mer av. Men ikke før han hadde låst alle de åtte låsene fra innsiden og boltet igjen døra med en jernstang …

Benjamin snudde seg mot William og så for første gang ordentlig på ham.

«Du har forandret deg», sa han. «Blitt høyere ... cirka tre centimeter, og håret ditt er blitt lengre. Hvor lenge siden er det du var her nå? Tre måneder?»

«Fire måneder og tretten dager», datt det ut av William. Han hadde telt hver eneste dag. «Jeg trodde jeg skulle få komme tilbake før.»

«Det forstår jeg. Men det er altså litt spesielle omstendigheter her for tiden. Vi ville ikke hente deg tilbake før det var helt nødvendig.»

«Og det er det nå?» spurte William.

«Man kan vel si det sånn, ja», sa Benjamin. «Vi har jo holdt et øye med deg.»

«Holdt øye med meg?» sa William skeptisk. «Hvorfor det?»

«Du vet ...» Benjamin dro litt på det og kikket brydd ned på skoene sine. Det virket som han angret på at han hadde sagt det. «For å passe på, og sånn.»

«Passe på?» gjentok William.

«Jepp», sa Benjamin.

«Passe på hva da?»

«Deg, vel», sa Benjamin og smilte litt spøkefullt. «Og faren din.»

«Faren min», sa William uforstående. «Hvorfor har dere holdt øye med ham?»

«Ikke av noen spesiell grunn ... Vi liker å holde øye med folk», sa Benjamin og begynte å fikle med et apparat som sto ved siden av ham. «Det var vi som sendte ham exo-skjelettet.»

«Jeg vet», sa William. «Hvorfor gjorde dere det?»

«For å være greie, egentlig. Og det virker jo som om han begynner å få teken på det», sa Benjamin.

Han ble stående og se på William en liten stund før han plutselig klappet hendene sammen. «På tide å jobbe!» Han fortsatte inn mellom alle instrumentene. «Men først vil jeg vise deg noe. Kom.»

Benjamin tok ham med seg bort til et tykt panservindu som var plassert midt i en solid stålvegg.

William stilte seg ved siden av ham og kikket inn.

«Ser du hva det er?» spurte Benjamin.

«Ja», svarte William og nikket. «En kakerlakk.»

Der, på innsiden av glasset, sto en middels stor kakerlakk. Den viftet med følehornene sine og kom litt nærmere vinduet, som om den forsto at de var der. Det virket som den kikket rett på dem.

«Vi fant den i bunkeren under London», sa Benjamin. «Bunkeren ble jo som du vet oversvømt med vann fra Themsen. Vi brukte ubåter til å utforske området, og fant et stort nettverk av ganger der nede.»

William grøsset da han tenkte på det som hadde skjedd i bunkeren dypt under Londons gater. Det var ikke mer enn fire måneder siden, men det virket som en evighet. Han hadde forsøkt å ikke tenke så mye på det, men nå kom alt tilbake. De endeløse og mørke tunnelene. Den store porten som bare kunne åpnes med koder. Den store hallen med ubåter og militært utstyr fra andre verdenskrig. Og de kryogeniske fryseboksene hvor han hadde funnet Abraham Talley. Den samme Abraham Talley som nå lå dypfryst nede i kjelleren på Instituttet, og som hadde forsøkte å ta livet av William for å få tak i luridiumet han hadde inni seg.

«Vi fant den i en luftlomme», fortsatte Benjamin og nikket mot kakerlakken. «Rent rutinemessig tok vi den med oss for å undersøke den. Sånn som vi jo gjør med alt vi finner der nede, og …» Han stanset, og ble stående og stirre tankefullt på kakerlakken.

«Og?» sa William. Han begynte å bli rastløs.

«Du og den kakerlakken er på en måte i samme båt», sa Benjamin omsider.

«Hvordan da?» sa William.

«På grunn av det dere har inni dere.»

William stirret på Benjamin. «Mener du luridium?» utbrøt han.

«Den har ikke mye i seg. Men den er jo heller ikke så stor. Du har jo førtini prosent luridium i deg. Mens den har bare trettisyv. Den må ha kommet over en bitte liten klump der nede et sted.»

Benjamin ble stående og kikke på kakerlakken, som nå var kommet enda nærmere.

«Finnes det mer der nede?» sa William og kikket på Benjamin.

«Nei, jeg tror ikke det», sa Benjamin. «Vi har saumfart hver eneste krok. Uten å finne noe.»

«Men hva gjør dere med den?» sa William. Han lente seg litt nærmere glasset for å se bedre.

«Det var jo en fantastisk mulighet til å kunne studere og gjøre laboratorieforsøk på et levende vesen som har luridium i seg», fortsatte Benjamin. «... Og det gikk strålende, helt frem til for to dager siden.»

«Hva skjedde da?» spurte William.

«Det husker du vel?» sa Benjamin.

William ble stående og fundere litt. Så slo det ham.

«Anfallet mitt?»

«Nettopp … anfallet ditt», svarte Benjamin.

«Dere har begge luridium i dere … og dere fikk begge anfall … samtidig.»

Han snakket fortere nå.

«Den oppførte seg merkelig. Begynte å skjelve. Og kroppstemperaturen gikk rett i kjelleren.»

Han så på William som for å se hvordan han reagerte.

«Så …», begynte han, men stoppet, som om han fikk problemer med å si det han skulle si.

«Hva da?» sa William utålmodig. Han følte at de snakket mer om ham selv enn om kakerlakken nå.

«Den ødela halve laboratoriet mitt», sa Benjamin. «Raserte det. Ser du de der?» Han pekte på noen dype riller i betongveggen.

William nikket.

«Den gjorde det. Prøvde å spise seg tvers gjennom veggen.» Benjamin grøsset.

«Men hvorfor fikk vi anfall på samme tidspunkt?» sa William. «Da må det jo ha noe med luridiumet å gjøre?»

«Ja», svarte Benjamin. «Det har noe med luridiumet å gjøre, men vi vet ikke hva …, eller, vi vet hva som forårsaket selve anfallet, men ikke hvor det kom fra.»

William kikket på Benjamin. «Vet du hva som forårsaket det?»

«Ja», nikket Benjamin. «Det slo ut på et av instrumentene i laboratoriet. Et instrument som måler høyfrekvente lydbølger … Se nå.»

Han trykket på et par knapper på et kontrollpanel ved siden av panserglasset. Plutselig begynte kakerlakken å vibrere, før den kastet seg mot dem.

William rygget.

«Slapp av», sa Benjamin. «Det kommer ikke til å skje med deg.»

William ble stående og stirre på den lille billen som dunket hodet sitt mot glasset som den prøvde å skalle seg gjennom. Så tok den salto bakover og traff veggen, før den raste rundt i ring. Nå og da krasjet den inn i veggene, i det som så ut som et forsøk på å stange seg ut.

Benjamin trykket på en annen knapp på kontrollpanelet, og vibrasjonene stoppet. Kakerlakken ble liggende livløs i et par sekunder før den kom seg på beina igjen. Den ristet litt på seg og ble stående, tilsynelatende i fin form.

«Hva var det du gjorde?» spurte William, uten å ta blikket fra billen.

«Det der var høyfrekvente lydbølger», sa Benjamin. «Jeg har gjenskapt frekvensen til lydbølgene som utløste anfallene til både deg og kakerlakken.»

«Men hvorfor kjente ikke jeg noe nå, da?» spurte William.

«Lydtett panserglass», svarte Benjamin og banket på glasset. Så snudde han seg mot William. «OK, så var det din tur.»

«Min tur?» utbrøt William forskrekket.

kapittel 7

«Sett deg i den der», sa Benjamin og pekte på en stol i midten av rommet.

William stusset.

Stolen lignet en tannlegestol, omgitt av metallarmer med forskjellige instrumenter i enden.

«Kom igjen», kommanderte Benjamin.

William gikk noe motvillig bort til stolen. Han hadde ikke lyst til å sette seg. Han hadde aldri likt tannleger. Og etter det som nettopp hadde skjedd med kakerlakken, likte han ikke lydbølger heller.

Han kikket opp på en slags spiss laserkanon som var montert i taket over stolen.

«Hva er det der?» spurte han og pekte.

«Slapp av,» sa Benjamin og smilte. «Den er ikke så farlig som den ser ut. Jeg har kalt den en partikkeldefragmenteringsregulator.»

«Men hva gjør den, da?» sa William. «Ikke det samme som med kakerlakken vel?»

«På en måte … Jeg skal sende høyfrekvente lydbølger inn i deg», sa Benjamin med den største selvfølge, og begynte å fikle med kanonen.

«Men hvorfor?» sa William. «Jeg vil ikke ha flere anfall!»

Benjamin slapp kanonen og så på ham som om han nettopp hadde sagt verdens dummeste ting.

«Selvfølgelig må jeg fremkalle anfallene for å kunne finne ut hva som forårsaker dem», sa han. «Uten eksperimentering kommer man ingen vei.»

William likte ikke dette.

Det virket som Benjamin forsto at han var redd, for han smilte og klappet William på ryggen.

«William, disse anfallene …» Smilet forsvant fra Benjamins ansikt. «… Det er ikke bare det at de er vonde for deg. Du så hva kakerlakken var i stand til, og du kjente det nok selv også. Hvis du mister kontroll over kroppen, og hjernen din … så utgjør du en trussel for alle rundt deg.»

William svelget.

Kunne han virkelig bli farlig? Skade noen?

Han satte seg opp i stolen og kikket opp på kanonen som pekte rett ned på ham. Benjamin trykket på noen knapper på et kontrollpanel, og det begynte å dure.

«Kan du legge armene dine der?» ba han og pekte på armlenene på hver side av William. «Jeg må stroppe deg fast ... det er for din egen sikkerhet.» Benjamin tvang frem et smil.

«Det kommer til å gå helt fint. Jeg har gjort dette mange ganger før ... med rotter ..., og det har gått helt.. greit. Jeg begynner helt svakt, og så øker jeg styrken forsiktig etter hvert.»

Benjamin trykket på en knapp på siden av stolen, og det begynte å vibrere lett i stolryggen.

«Er du klar?»

William nikket. «Jeg er klar.»

Benjamin hentet frem et par øreklokker som han satte på William, og hoppet bak en skjerm som lignet en man bruker når man tar røntgenbilder. Deretter tok han på seg et par mørke sveisebriller, hjelm og hørselsvern.

Ikke farlig? tenkte William. Ingenting å bekymre seg over? Det så jo ut som Benjamin var i ferd med å detonere en atombombe.

Benjamin trakk i en spak, og det begynte å dure fra lydkanonen over William. Han grep tak i armlenene og knep øynene igjen.

Nå kunne alt skje.

Først kjente han ingenting. Bare den høye, durende lyden fra kanonen over ham. Han forsto nå hvorfor han måtte bruke hørselsvern. Uten dem ville han sikkert blitt døv. Så kjente han hvordan vibrasjonene bølget gjennom kroppen hans. Det kjentes som han var i ferd med å gå i oppløsning.

Snart flyttet lyden seg inn i hodet hans, og det begynte å krible i panna. Vibrasjonene spredde seg nedover ryggraden, og William åpnet øynene og så på Benjamin. Han kvapp litt da han så at alt omkring ham plutselig var badet i et grønt lysskjær.

«Hva er det som skjer?» ropte han.

Men Benjamin så ikke ut til å høre ham. Han var altfor opptatt med å fikle med kontrollpanelet med den ene hånda, og notere på en blokk med den andre.

Så kjentes det plutselig ut som han lettet fra stolen. En usynlig kraft trakk ham oppover. Hadde det ikke vært for beltene han hadde festet rundt bein og armer, ville han sikkert begynt å fly. En voldsom kribling spredde seg i hele kroppen, og håret hans reiste seg på hodet. Han så seg forskrekket rundt, og fikk øye på sitt eget speilbilde i en stor glassmonter borte ved veggen. Håret hans sto rett opp, som piggene på et pinnsvin.

Han åpnet munnen for å rope til Benjamin, men han fikk ikke frem en lyd. Det var som om han hadde mistet kontrollen over kroppen sin.

Og så kjente han det plutselig.

Vibrasjonene i korsryggen. Kulda som spredde seg gjennom kroppen og ut i hendene, akkurat som de siste gangene han hadde fått anfall. Et voldsomt rykk gikk gjennom kroppen hans.

Og så ble alt badet i et hvitt lys.

Det så ut som snø. Det kjentes som han svevde høyt oppe i lufta, omringet av drivende snøvær.

Han fikk øye på noe, langt der nede.

En lang fjellkjede.

Han dro kjensel på den, han hadde sett den før. På bilder. Var det Himalaya?

Plutselig stupte han ned mot fjellene i en voldsom fart. Han var i ferd med å krasje rett inn i den høyeste fjelltoppen. Rett før han traff fjellveggen, satte han i et høyt skrik.

Men ingenting skjedde.

Da han åpnet øynene igjen, sto han inne i en stor hall med høye, glatte vegger.

Midt i hallen svevde en stor, rund kule. Den lignet en gigantisk orb.

William fikk øye på en skikkelse som sto rett ved siden av. Han kunne ikke se hvem det var, eller om det var en mann eller en dame. Skikkelsen sto bare der og stirret på ham.

Han kjente at han var i ferd med å få panikk.

Det var noe med skikkelsen som skremte vannet av William. Som om han visste at den ikke ville ham vel. Han ville bare komme seg vekk.

Så var det som om alt eksploderte i et grønt lys igjen, og han var tilbake i stolen.

William så seg forskrekket omkring. Benjamins hode stakk opp fra bak beskyttelsesskjermen. Han rev av seg verneutstyret og sprang bort til ham.

«Sitt stille», kommanderte han, og kikket inn i øret hans med en liten kikkert. «Gap opp.» William gapte, og Benjamin lyste inn i munnen hans med en lommelykt.

«Ser normalt ut», mumlet han og noterte noe i blokka si. «Hvordan føler du deg?»

William kjente etter. Han følte seg ganske normal igjen. Litt skjelven, kanskje.

«Hva skjedde?» spurte han.

Benjamin var opptatt med å løsne stroppene fra armene hans.

« Det er det bare du som vet, egentlig. Hvis det skjedde noe, var det inni ditt eget hode», sa Benjamin. «Så du noe?»

«Jeg så et grønt lys», sa William.

«Og så var jeg høyt oppi lufta.»

«Ja ...? ... Ja?» ropte Benjamin ivrig. «… Og?»

«Jeg så fjell.»

«Fjell?» gjentok Benjamin og rettet seg opp.

Han stirret på William. som om han ikke helt trodde på ham. «Hva slags fjell?»

«Store fjell. Kanskje Nepal ... eller Himalaya», svarte William og kikket spørrende opp på Benjamin, som så helt skrekkslagen ut.

«Himalaya? ... Er du sikker?» sa han med dirrende stemme.

«Ganske sikker», sa William.

«Så du noe mer?» Benjamin bøyde seg nærmere.

«Jeg så et stort rom dypt nede i fjellene ...»

«Ja ...?»

«Og en slags svevende kule ... som en stor orb.»

Benjamin ble stående og stirre på William mens han klødde seg så intenst i panna at huden ble helt rød.

«Er ikke det bra?» spurte William.

«Nei ... det er ikke bra», svarte Benjamin. «Det er ikke bra i det hele tatt.»

kapittel 8

«En portør-obot kommer snart og tar deg med tilbake til rommet ditt. Vi fortsetter med eksperimentene i morgen», sa Benjamin og trykket inn gassen.

Luftputebilen skjøt fart.

William ble stående igjen alene og se etter Benjamin helt til bilen forsvant rundt hjørnet i enden av gangen.

Han kikket ned på hendene sine. Snudde på dem og studerte dem fra forskjellige vinkler. Han likte ikke at han hadde noe inni seg som han ikke lenger kunne stole på.

Han var blitt vant til tanken på å ha intelligent metall inne i kroppen. Hvis ikke bestefar hadde sprøytet det inn i ryggmargen hans etter bilulykken, hadde ikke William vært i live i dag. Det var blitt en slags trygghet å vite at det var der. At det passet på ham.

Men nå som Benjamin hadde vist ham at det var luridiumet som forårsaket anfallene, og at han var blitt en fare for andre, sto han igjen med en følelse av at luridiumet ikke var på hans side lenger. Det var blitt en slags fiende. En fiende han ikke kunne bli kvitt. Han håpet virkelig at Benjamin ville klare å finne ut hva det var som forårsaket anfallene.

Plutselig hørte William summing. Han kikket opp og fikk øye på en rød robot som kom trillende mot ham i stor hastighet.

«Du skal tilbake til rommet ditt?» spurte den.

«Ja», sa William og nikket.

«Vi må skynde oss», sa roboten, snudde og skjøt fart. «Jeg skal plukke opp noen andre om fire minutter og trettiåtte sekunder.»

William småsprang etter den stressa portør-oboten.

«Hvorfor sånt hastverk?» sa William andpustent da han hadde tatt den igjen.

«Følger du ikke med?» sa roboten litt irritert. «Jeg sa jo at jeg skal plukke opp noen.»

«Jeg kan sikkert klare å finne rommet mitt selv», sa William og så seg rundt. Men han dro ikke umiddelbart kjensel på omgivelsene.

«Du vet vel at det er strengt forbudt for alle under 18 å ferdes alene på Instituttet», sa portør-oboten og satte opp farten enda mer.

«Ja, det vet jeg», sa William og hastet etter. Han hadde ikke forventet at han måtte løpe så mye når han kom tilbake til Instituttet.

«Spesielt etter at sikkerhetsnivået ble oppjustert for to dager siden», sa roboten.

«To dager siden?» sa William forvirret. «Jeg trodde det ble oppjustert da Abraham kom hit. Og det er jo over fire måneder siden.»

«Jeg vet når han kom», sa portør-oboten irritert. «Det jeg prøver å fortelle deg, er at det ble oppjustert til nivå fem for to dager siden.»

«Hvorfor det?» spurte William. Han var ganske andpusten nå.

«Vet ikke», sa portør-oboten. «Det eneste vi har fått ordre om er å passe oss og holde øynene åpne for ting som ikke hører hjemme her.»

«Hva slags ting?» sa William.

«Nå har vi enda dårligere tid», sa portør-oboten. «Vi må ta en snarvei.» Det virket som den var lei av å snakke om sikkerhet.

«Men …», protesterte William.

Portør-oboten svingte inn en smalere gang og satte kursen mot trappene i enden av den. William løp etter.

«Jeg pleier ikke ta denne veien. Men den er trettiåtte sekunder raskere enn den andre», sa portør-oboten, som nå holdt så stor fart at den ikke klarte å stoppe da den nådde trappene, og kjørte utfor.

William bråstoppet, og så hvordan portør-oboten klanket nedover trinnene som en tom blikkboks. Til slutt landet den på gulvet i bunnen av trappen og ble liggende.

«Gikk det bra?» ropte William, men fikk ikke noe svar.

Han skyndte seg ned trappene og stoppet ved portør-oboten som lå med ansiktet ned i gulvet. Det knitret i ødelagt elektronikk, og en tynn røyksøyle steg opp fra en flenge i bak-
hodet.

«Jeg har allerede sjekket med sentralen», stotret portør-
oboten. «De kommer og henter meg, men det kan ta en stund. Du må fortsette uten meg og praie den første portør-oboten du får øye på. Si at det er en nødssituasjon.»

«Hva med deg, da?» spurte William.

«Ikke tenk på meg», sa portør-oboten, men ble avbrutt av en voldsom hostekule. Det veltet røyk og gnister ut av munnen på den.

William ble stående og lure på hva han skulle gjøre.

«Det viktigste er at du kommer deg i sikkerhet», sa portør-oboten da hosten hadde gitt seg. «Bare fortsett bortover gangen der og hold til venstre, til du kommer til ...» En liten eksplosjon hørtes inne fra det metalliske hodet. «… panne…kake…»

«Pannekake?» sa William.

«Nei takk», svarte portør-oboten. «Jeg er ikke sulten ... føler meg litt merkelig ... bort gangen, hold til venstre og ta trappene ned i kjelleren ..., så tar du første underbukse du ser ..., jeg mener heis.» Portør-oboten ble avbrutt av et høyt poff. Det sto gnister ut av bakhodet på den, og alle lysene sloknet.

William rettet seg opp.

Først ble han stående og se på den livløse roboten som lå foran ham på gulvet. Så forsto han at han ikke hadde noe valg. Han måtte fortsette alene.

Snart gikk William bortover en lang kjellergang. Han begynte å forstå at portør-oboten hadde gitt ham feil opplysninger. For nå hadde han bare forvillet seg dypere inn i kjellersystemet. Han stoppet opp og så seg rundt. Belysningen her nede var sparsommelig, og han hadde problemer med å se hva som befant seg i enden av gangen. Skulle han snu og løpe tilbake dit han kom fra? Forsøke å finne tilbake til laboratoriet til Benjamin? Men der var det jo ingen. Han kunne like gjerne fortsette.

Han hadde ikke særlig lyst til å være der nede lenger enn nødvendig. Ikke etter det portør-oboten hadde sagt: At man måtte passe seg for noe som ikke hørte til der. William tok seg i å ønske at Iscia var der sammen med ham. Han gikk med raske skritt bortover gangen, og lyden av skoene hans mot gulvet ble kastet tilbake som et ekko.

«William?» sa en raspende stemme rett bak ham.

William bråstoppet.

Han var ganske sikker på hvor han hadde hørt den stemmen før.

kapittel 9

William snudde seg og fikk øye på en mørk skikkelse.

Var det den samme skikkelsen som hadde snakket til ham utenfor skolen hjemme i Norge? Den samme skikkelsen som bestefar hadde skutt på med passivatoren? Det var vanskelig å se i den mørke gangen. Det var som om hele kroppen til skikkelsen vibrerte, og det var ubehagelig å se på den.

William kjente seg svimmel.

«Hvem er du?» stammet han, mens han rygget inn i veggen.

«Er du alene?» spurte skikkelsen.

William svarte ikke.

«Du vet at det ikke er lov å gå alene rundt på Instituttet?» fortsatte den raspende stemmen.

«Ja», sa William og nikket. «Jeg prøver å finne tilbake til rommet mitt.»

«Kanskje jeg kan hjelpe», sa skikkelsen.

«Jobber du her?» spurte William, selv om han var ganske sikker på at skikkelsen ikke jobbet her.

«På en måte», svarte skikkelsen.

«Hva gjør du da?» spurte William.

«Passer på Abraham», sa skikkelsen.

William stivnet. Han hadde ikke forventet å høre det navnet akkurat nå. Han så seg rundt.

«Er det her nede han ligger?» spurte han.

Skikkelsen svarte ikke, men så bare på ham. Det var umulig å se øynene gjennom de mørke solbrillene.

William håpet at noen skulle komme snart. En vakt-obot, en støvsuger ... hvem som helst. Han kjente seg helt handlingslammet. Han måtte komme seg unna.

«Jeg må videre», sa han kjapt og skulle til å gå.

«Vent», sa skikkelsen.

William stoppet.

Den ukjente stakk den hanskekledde hånda ned i jakkelomma, trakk opp et metallkort, og rakte det mot ham.

William nølte. «Hva er det der?»

«Et nøkkelkort», svarte skikkelsen og tok et skritt mot ham. «Ta det!»

William turte ikke annet enn å ta imot. Kortet var kaldt og veldig lett.

«Takk», sa William og begynte å gå. Han kunne ikke komme seg fort nok unna.

Han gikk fortere og fortere, og snart løp han. Etter en stund så han seg tilbake. Han var alene i gangen nå. Men han følte likevel at noen så på ham. Panikken begynte å stige i ham. Han ville bare tilbake til rommet sitt.

Han fortsatte rundt hjørnet og stoppet.

Han befant seg i enda en ny gang. Denne var kortere enn den forrige, og i enden var det en hvit og umerket dør.

Endelig. En vei ut?

Snart sto han foran døra. Han løftet nøkkelkortet og holdt det opp foran skanneren på veggen. Den lille kontrollampa blinket hvitt et par ganger før den slo over til grønt. Et lite klikk hørtes, og døra svingte opp.

William så seg tilbake, men var fremdeles alene. Han hadde ikke lyst til å treffe på den merkelige skikkelsen igjen. Han smatt inn, og døra gled igjen bak ham.

William så seg rundt.

Han befant seg i et kjempestort rom.

Veggene og taket var dekket med noe som så ut som sølvfolie. Midt i rommet sto et stort glassbur på størrelse med et lite hus. Den nederste delen av glasshuset var gjemt bak et for-
heng.

En hvit kanon hang i taket. Munningen pekte rett ned mot buret. Den lignet på kanonen som Benjamin hadde brukt på William under eksperimentet, bare at denne var mye større. Like stor som en buss, minst.

En lammende tanke slo ned i hodet på ham.

Hva om han befant seg i det kryogeniske kammeret hvor Abraham lå nedfrosset? William stivnet. Han fikk plutselig en ekkel følelse av at han ikke hadde noe her inne å gjøre.

Han måtte komme seg ut igjen.

Brått snudde han seg og forsøkte å åpne døra, men den var låst. Han ristet i den, uten at det hjalp. Så tok han frem nøkkelkortet igjen, men fant ingen sensor hvor han kunne bruke det.

Han skvatt til av en lyd bak seg. Puff…puff...puff, sa det. Det hørtes ut som et lite lokomotiv. Han snudde seg, og forsto at lyden kom fra bak forhenget.

Puffingen stoppet, og det ble stille igjen.

«Hallo?» sa William spakt, men fikk ikke noe svar.

Hva skulle han gjøre?

Døra bak ham var låst. Han hadde ikke noe valg, han måtte inn gjennom forhenget. Kanskje det fantes en utgang der.

William begynte å gå, med kortere skritt enn vanlig. Han hadde egentlig ikke lyst til å finne ut hva som skjulte seg der borte. Men trangen til å komme seg ut var større enn frykten for hva det kunne være.

Han måtte fortsette.

William kikket opp på glassburet som ruvet over ham. Da han var bare et par meter unna, kom lyden tilbake. Puff…puff…puff…

Han stanset foran en sprekk i forhenget og ble stående og lytte til den rytmiske lyden. Hvis det bare hadde vært en modelltogbane som skjulte seg bak der, tenkte han.

Det var like greit å få det overstått. Han grep tak i det tykke stoffet og trakk forhenget til side.

Ingenting kunne ha forberedt ham på det han fikk se.

kapittel 10

William hadde aldri sett noe lignende i hele sitt liv.

På den andre siden av glassveggen så han en eldre mann med skjegg og grått hår. Øynene var lukket og han hadde en oksygenmaske over nese og munn. En ledning gikk fra maska og inn i en pustemaskin. Puff…puff…puff…, sa det fra maskinen når den pumpet friskt oksygen ned i lungene.

Mannen hadde på seg en dressjakke hvor det ene ermet var fjernet, slik at armen lå bar. Det gikk en slange fra armen hans og opp i en pose med klar væske, en slik som pasienter på sykehus ofte triller rundt på. William lot blikket gli nedover mannen, og stoppet der magen og beina hans skulle ha vært.

Og det var nå det begynte å bli skikkelig merkelig.

Mannen stakk opp av en stor firkanta stein. Steinen var på størrelse med en bil, og alle sidene var finskåret med rette kanter. Det så ut som om steinen var blitt kuttet med laser rett ut av en eller annen større struktur.

William ble stående og stirre på mannen. Den ene armen hans forsvant ned i steinen, som om han hadde dyppet den nedi før steinen hadde stivnet for godt.

William gikk nærmere og stanset rett foran glassveggen. Han la panna inntil glasset for å se bedre. Brystkassa til mannen hevet og senket seg i takt med puffene fra pustemaskinen.

Han var altså i live. William banket forsiktig på det tykke glasset.

Men mannen reagerte ikke.

William oppdaget et navneskilt som var festet til mannens jakke, men han var for langt unna til å kunne lese hva som sto. Han fikk øye på en dør på siden av det store glassburet, gikk bort og la hånda på dørhåndtaket og trykket ned. Den gikk opp med et høyt knepp.

Inne i glassburet var det mye varmere. William ble stående og se på den gamle mannen.

«Hallo?» sa han forsiktig.

Men mannen reagerte ikke.

Langsomt gikk han nærmere. Den gamle mannen viste fremdeles ingen tegn til å våkne. Nå kunne William lese hva som sto på navneskiltet.

Pontus Dippel, Sjefskurator, sto det.

Sjefskurator, tenkte William.

Han hadde ikke hørt navnet før, men han visste hva en kurator var.

Det var sånne som var sjefer på museer. Han betraktet det furete ansiktet til den gamle mannen, lente seg forsiktig frem og kjente på hånda hans. Den var varm. Han kikket opp på den store, hvite kanonen som pekte rett ned på dem. William likte ikke synet av den. Kanskje det var den de hadde brukt for å smelte mannen fast i steinbiten. Han grøsset.

Plutselig sperret mannen opp øynene og ropte av full kraft: «HUN KOMMER ... HUN KOMMER …!»

William rygget inn i glassveggen. Han ble stående og stirre forskrekket på den gamle mannen, som vred på seg og forsøkte å komme seg løs.

William fikk fullstendig panikk.

Han styrtet mot glassdøra og fortsatte ut gjennom det store rommet. Han kunne høre den gamle mannen rope. Men han kunne ikke høre hva det var han ropte.

William stoppet ved døra hvor han hadde kommet inn og dundret på den så hardt han kunne med begge nevene.

Med et kort blipp gikk døra opp, og William skulle til å løpe videre, da han fikk øye på en sikkerhets-obot som sto like utenfor. I hendene holdt den en passivator.

Før William fikk sagt noe, ble han truffet av en blå stråle og gikk i bakken.

kapittel 11

William satt i en stor skinnstol.

Sola sto lavt på himmelen og skinte inn gjennom et stort vindu. William så silhuetten av en høy mann med stokk som sto med ryggen til borte ved vinduet.

William så seg omkring. Han var omgitt av bokhyller med gamle bøker. Foran ham sto et gigantisk skrivebord i mahogni. Her hadde han vært før.

Mannen snudde seg mot ham.

«Hvordan føler du deg?» sa en stemme William gjenkjente med det samme.

«Litt skjelven», svarte han og så på Fritz Goffman, som kom mot ham.

Herr Goffman var leder ved Instituttet, og en av dem som reddet William fra Abraham Talley dypt under Londons gater for fire måneder siden.

«Det er helt normalt å være skjelven etter en passivering», sa Goffman og stanset foran William.

William kikket opp på Goffmans høye skikkelse. De lange armene hans hang ned langs den tynne kroppen. Sola glinset i den svarte dressen.

Goffman trakk opp ermet og kikket på et stort armbåndsur som var festet rundt det senete håndleddet hans.

Selv om det bare var fire måneder siden William hadde sett Fritz Goffman, føltes det mye lenger siden. Han visste at det var takket være Goffman at han fremdeles var i live. Hadde det ikke vært for ham, ville Abraham ha klart å suge alt luridiumet ut av kroppen hans der nede i bunkeren under London.

«Instituttet har mye å takke deg for, William», begynte Goffman og kremtet. «Men det betyr ikke at du bare kan vandre rundt på Instituttet som du vil. Spesielt ikke under disse omstendighetene.»

William svelget. Det var lett å se at Goffman ikke var særlig fornøyd.

«Det var ikke meningen», sa William. «Portør-oboten min ramlet ned trappene, og ...»

«Jeg vet alt det der», avbrøt Goffman og viftet med de lange fingrene sine.

«Det var en mann der nede …», begynte William, men Goffman avbrøt ham igjen.

«Er du tørst?» spurte han og nikket mot noe bak William.

William snudde seg, og fikk øye på de to rødhårete sjåførene. Den ene av dem gikk bort til et lite bord med drikke, og ga William et glass med oransje innhold.

«Drikk det», befalte Goffman.

William kikket skeptisk på den oransje drikken.

«Slapp av. Det er marsjuice», sa Goffman. «En ny type. Den vil gi deg kreftene tilbake.»

William tok en slurk av marsjuicen, som på et blunk hadde skiftet farge til blå. Den smakte himmelsk. Den forandret liksom smak mens den var inne i munnen hans. Den gikk fra appelsin til noe som minnet om jordbær, og deretter vanilje. William svelget og kikket opp på Goffman.

«Det var en mann der nede», gjentok han. «Han satt fast i en stein.»

Et alvorlig drag kom over Goffmans ansikt. Han rensket stemmen og strammet grepet litt famlende rundt stokken sin.

«William ...», begynte han og lente seg mot det store skrivebordet. «Jeg har snakket med Benjamin, om hvordan det gikk da han testet deg i dag ...»

«Hva har det med dette å gjøre?» spurte William.

«Han sa at du ... så noe mens han testet deg», fortsatte Goffman. «At du hallusinerte.»

«Ja ...?» sa William. «Men ...»

Goffman avbrøt ham igjen. «Vi tror at det du opplevde nede i kjelleren, var ettervirkninger av eksperimentet inne på laben hos Benjamin.»

«Men, det var en mann …, og han var ...», protesterte William.

«Hør på meg, William … det var ingen mann der nede», sa Goffman.

«Hva mener du?» stammet William. «Jeg vet hva jeg så.»

«Sikkerhets-oboten fant deg nede i et av de tomme laboratoriene våre i kjelleren», sa Goffman og kremtet. «Roboten trodde du var ... en inntrenger, og måtte passivere deg.»

William kunne ikke tro det han hørte.

«Hva mener du …? At jeg hallusinerte der nede?»

Goffman ble sittende og betrakte William i det som virket som en evighet.

«Det er sikkert en stor nedtur for deg å komme tilbake hit når ting er sånn som de er?» sa han til slutt.

William kikket skuffet i gulvet. Han kunne ikke forstå at Goffman ikke trodde på ham.

«Det er ingen av oss som synes at det er trivelig heller», fortsatte Goffman. «Men det er sånn det må være akkurat nå.»

William så opp på ham igjen. Han kjente at tårene presset på, og en stor klump vokste i halsen.

«Hva er det som feiler meg», sa han med skjelvende stemme. «Jeg vil bare vite hva det er som foregår.»

Goffman nikket til de to sjåførene, som snudde seg og forsvant ut døra. Så reiste han seg og dumpet ned i stolen bak det enorme skrivebordet. Han satte fra seg stokken og tok av seg brillene. Møysommelig pusset han dem med jakkeslaget og satte dem tilbake på nesa.

«Det er så mye som har skjedd her siden sist du var her, William», begynte han. «Instituttet har ikke vært det samme etter at Abraham kom hit. Jeg vet ikke hva det var. Om det bare var tanken på at han lå i kjelleren som gjorde folk nervøse, eller om han har en slags negativ kraft … som virker selv i nedfrosset tilstand. Men det var noe som skjedde samme dag han kom hit. Som om et slør av negativitet og frykt la seg over Instituttet.»

Goffman svelget.

«Jeg begynner å lure på om Instituttet noen gang kommer til å bli det samme igjen», la han til.

«Og Benjamin virker helt stressa», sa William.

«Det er fordi han er stressa», sa Goffman. «Han jobber døgnet rundt for å prøve å finne ut hvor disse mystiske lydbølgene kommer fra.»

«Og hvor er alle kandidatene?» la William til. «Jeg har ikke sett en eneste én siden jeg kom hit.»

«Vi måtte sende mange av dem hjem. Det var rett og slett ikke trygt å ha dem her. Vi beholdt en håndfull av de flinkeste kandidatene. De er feltassistenter nå.»

«Hva er feltassistenter?» spurte William.

«Du vet jo at Instituttet er på konstant leting etter talentfulle ungdommer som kan komme hit og utvikle evnene sine», sa Goffman. «Akkurat som vi gjorde med deg.»

William nikket.

«Og når prøvetiden som kandidat er over, velger vi ut de beste, som så går videre til å bli feltassistenter.»

«Og hva betyr det?» sa William og rettet seg opp.

«Det vil si at de reiser rundt i verden og utfører forskjellige oppgaver for Instituttet», sa Goffman.

«Og Iscia?» spurte William. Han spurte selv om han var redd for å høre svaret. Han ville så gjerne treffe henne igjen.

«Hun er en av de få som ble igjen», svarte Goffman. «Hun er feltassistent nå.»

William klarte ikke å holde tilbake smilet som presset seg frem.

«Betyr det at jeg kommer til å treffe henne snart?»

«Jeg vet ikke», sa Goffman. «Hun har en viktig jobb å gjøre.»

«Hva da?» sa William.

«Det kan jeg dessverre ikke si», sa Goffman. «På grunn av sikkerheten.»

William likte ikke følelsen av å bli holdt utenfor.

«Har det noe med orber å gjøre ... det hun holder på med?» spurte han.

Siden han kom hit for to dager siden, hadde han ikke hørt noe som helst snakk om orber. Det var en stor kontrast til sist gang han var her. Da var orber nesten det eneste folk var opptatt av.

«Nei», sa Goffman. «Alle orbene er blitt samlet inn. Det er prosedyre nå som vi befinner oss på dette sikkerhetsnivået.
Vi kan ikke ta sjansen på at noen av dem kommer på avveie.» Han fikk et alvorlig drag over ansiktet.

«Det er en ting jeg må spørre deg om, William», sa han.

William nikket. «Hva da?»

«Hvordan kom du deg inn i laboratoriet?»

William ble sittende.

Hva skulle han si? Skulle han fortelle om skikkelsen han hadde truffet nede i kjelleren? Han bestemte seg for ikke å gjøre det. Goffman kom sikkert til å påstå at det også bare var en hallusinasjon. William ville ikke virke mer hallusinert enn han allerede var.

«Var det dette du brukte?» spurte Goffman og holdt opp nøkkelkortet.

William stakk hånda ned i bukselomma. Den var tom. Han stivnet til. Hvordan hadde Goffman fått tak i kortet hans?

«Det stakk opp av lomma di», sa Goffman. «Hvor fikk du det fra?»

William ble sittende og fundere over hva han skulle si.

«Jeg fant det», sa han til slutt.

«Hvor da?» spurte Goffman og lente seg frem.

«Nede i kjelleren», sa William og svelget. «Etter at portør-oboten ramlet ned trappene gikk jeg meg bort, og ...» Han tok en pause.

«Ja …, og?» sa Goffman og lente seg enda lenger frem.

«... og så fant jeg nøkkelkortet på gulvet», sa William.

Magefølelsen hans sa at han burde vente med å fortelle om den mystiske skikkelsen. Han var nemlig ganske sikker på at det var mye Goffman og de andre voksne på Instituttet ikke fortalte ham.

Han merket at Instituttet ikke stolte på ham lenger. Kanskje var det på grunn av det som holdt på å skje med luridiumet i kroppen hans? Uansett hva det var, stolte ikke William så mye på Instituttet lenger heller. Hvorfor prøvde Goffman å overbevise ham om at han hadde sett syner?

Han visste hva han hadde sett der nede i kjelleren.

kapittel 12

William ble vekket av en lyd.

Han spratt opp og ble sittende i senga og se seg omkring. Hvor lenge hadde han sovet?

Han kikket bort mot døra. Var det bare noe han hadde drømt?

William vippet beina over sengekanten og reiste seg. Han var fremdeles øm i kroppen, og bestemte seg for å prøve å unngå passivatorer i fremtiden. Han stanset da dørhåndtaket plutselig ble trykket ned. Det var noen utenfor. Og de prøvde å komme seg inn.

William ble stående stiv, med blikket festet til dørhåndtaket.

«Dør ... er du der?» hvisket han.

«Hysj», kom det fra døra.

«Hva mener du med hysj?» hvisket William tilbake.

«Jeg mener at du skal være stille», hvisket døra. «Det er noen der ute. Høyst ureglementert oppførsel. Trekk deg unna.»

William gikk bakover. Døra skulle jo være innbruddssikker, så det var vel ingen fare? Han gikk baklengs mot senga.

Så beveget dørhåndtaket seg en gang til.

«Kan du ikke gjøre noe, da?» ba William.

Men døra svarte ikke.

Han så seg rundt etter noe han kunne forsvare seg med. Blikket hans stoppet ved middagsbrettet. Tallerkenene var for skjøre, og bestikket for puslete. Han ryddet dem av brettet og holdt det opp foran seg som et skjold.

Nå hørte han at noen fiklet med noe på utsiden.

«De prøver å åpne døra med kodepanelet», sa døra.

«Kan du ikke stoppe dem?» spurte William.

«De har panneklarering og kode. Da er det ikke mye jeg kan gjøre.»

«Men hvem er det?»

«Vet ikke», sa døra. «Jeg har sjekket avtalene dine. Og du har ingen nå.»

«Har du ikke et kamera eller noe på utsiden som du kan bruke?» sa William.

«Du vil ikke tro hvor mange ganger jeg har bedt om det», sa døra bittert. «De har riktignok oppjustert sikkerhetsbudsjettet, men mesteparten har gått til portør- og sikkerhets-obotene.»

«Så tilkall en sikkerhets-obot, da», sa William nervøst.

«Jeg har det. Den er her om et par minutter,» svarte døra. «Vi må klare oss selv frem til da. Noen ideer?»

«Seriøst?» stammet William. «Dette er din jobb.»

Et nervøst rykk gikk gjennom ham da han hørte tre korte pip fra døra. Deretter gled den opp med et knepp. William trakk seg bakover i rommet og løftet serveringsbrettet foran seg mens han tittet over kanten, klar til å forsvare seg.

Men ingenting skjedde.

Gangen utenfor var tom.

«Hvem er det?» spurte William med skjelvende stemme.

Men han fikk bare stillhet til svar.

«Jeg er bevæpnet», forsøkte William seg og hevet serveringsbrettet nok en gang.

Plutselig spratt en skikkelse frem fra døra. William hoppet bakover, traff stolen og gikk rett i bakken. Idet han falt, mistet han brettet som skled bortover gulvet og forsvant inn under senga. Han famlet etter brettet, samtidig som han forsøkte å komme seg i dekning.

«Hahahahahahaha...!» Noen lo av ham.

William slapp brettet og ble liggende halvt i skjul under senga.

«Hahahahaha...» Han kjente igjen den latteren.

William krøp baklengs ut, reiste seg og fikk øye på henne.

Iscia sto borte ved døra og hikstet så kraftig at hun nesten ikke klarte å stå oppreist. Han stirret på henne. Hun så annerledes ut. Mer voksen, på en måte.

«Det der var ikke morsomt, Iscia», sa han irritert.

Hjemme i Norge hadde han ofte forestilt seg hva han skulle si til henne når han endelig møtte henne igjen. Og det han nettopp hadde sagt, var langt fra det han hadde forestilt seg. Han kjente seg varm i ansiktet. Han rødmet sikkert også.

«Du skulle sett deg selv. Øynene dine var sååå store.» Hun viste med fingrene.

Han visste ikke helt hva han skulle si, så han ble bare stående og stirre på henne.

«Jeg hørte at du var tilbake», sa hun da latteren endelig hadde gitt seg. «De sa du ikke måtte forstyrres. Men jeg snek meg opp uansett.»

«Ikke forstyrres?» spurte William uforstående.

«Du trengte ro, sa de.»

«Jeg ble passivert», sa William og klødde seg på armen.

«Det pleier å klø i timevis etterpå», sa hun.

«Jeg klør ikke, men det kribler ...», sa William. «Har du prøvd det?»

«Ja … det var en del av treningen da vi gikk fra kandidater til feltassistenter», sa hun. «Det suger skikkelig å bli passivert.»

William nikket. Han var veldig enig.

De ble stående og se på hverandre en stund. Til slutt klarte ikke William å holde seg lenger. Et stort flir bredte seg ut i ansiktet hans. Det var godt å se henne igjen.

«Det der skal du få igjen», sa han.

«Selvfølgelig», sa hun og smilte. Hun lukket døra etter seg og gikk inn i rommet.

«Hvorfor har de laget musling av rommet ditt?» sa hun undrende og så seg omkring.

«Hvordan klarte du å komme deg inn hit?» parerte han.

«Det følger med jobben. Jeg er ute i felten nå. Da får man klarering», svarte Iscia.

«Hva gjør du, da?» spurte William. Han holdt på å dø av nysgjerrighet etter å få vite hva det var hun holdt på med.

«Det er hemmelig», sa hun. «Jeg kan ikke si noe om det.»

«Jeg kommer ikke til å si det videre», sa William skuffet. Skulle hun også holde på med hemmeligheter, nå?

«Jeg vet det», sa hun. «Men alt er annerledes nå. Jeg er feltassistent og må følge reglene. Din tur.»

«Hva mener du?» sa William.

«Jeg har fortalt deg at jeg er feltassistent. Nå må du fortelle hvorfor de har gjort musling av rommet ditt?»

«Jeg visste allerede at du var feltassistent», sa William. «Goffman fortalte det.»

«Åh …», sa Iscia. Hun virket litt skuffet.

Han hadde litt overtaket på henne nå. Det føltes bedre. Han bestemte seg for å fortelle henne hva som var galt med ham.

«Det er på grunn av luridiumet», sa han. «At de har bygd om rommet.»

«Hva mener du?» sa hun.

«Det er ute av kontroll», sa William uten å møte blikket hennes.

«Seriøst? Hvordan ute av kontroll da?»

William satte seg på senga og så i gulvet.

«Jeg får anfall», sa han langsomt.

«Anfall?» spurte hun og lente seg mot ham. «Hva slags anfall?»

«Vet ikke helt», sa William og vred på seg. «Alt forsvinner bare, og ...» han avbrøt seg selv. Ville ikke si mer om anfallene. Han var redd for at bare det å snakke om det, ville trigge et nytt.

«Hva har de tenkt å gjøre med det, da?» spurte Iscia og satte seg ved siden av ham i senga.

«Benjamin holder på med noe … Han har laget en slags maskin», sa William.

«En maskin?» spurte Iscia forundret.

«Han kalte den for en partikkeldefragmenteringsregulator.»

«En partikkel…pragmatisk…hvaforno?» sa Iscia.

«Samma det. Han skal bruke den til å finne ut hva det var som fremkalte anfallene. Det har noe med lydbølger å gjøre», sa William og tok en kort pause. «Det er i hvert fall det han sier.»

«Stoler du ikke på dem?» spurte hun og myste mot ham.

«Jeg tror heller at det er de som ikke stoler på meg», sa William.

«Hvorfor det?»

William dro på det. Skulle han fortelle henne?

«De sier at jeg hallusinerer», begynte han.

«Ja ... Og?»

«Jeg vet hva jeg så», fortsatte William. «Men Goffman påstår at jeg hallusinerte.»

«Hva er det du snakker om?» sa hun og vred utålmodig på seg.

«Jeg så noe … nede i kjelleren», datt det ut av ham.

«Hva så du, da?» spurte Iscia.

«Du kommer også til å tro at jeg er gal», sa han.

«Jeg vet jo allerede at du er gal», lo hun og tullebokset ham i skulderen.

«Jeg så en mann», sa William og reiste seg. «Han var smeltet fast i en firkanta blokk med stein, eller sement.» William viste med kroppen sin hvordan mannen stakk opp av steinen.

Iscia så på ham.

«En smeltet mann?» spurte hun og rynket panna.

«Jeg visste det. Du tror meg ikke», sa William og rettet seg opp.

«Mennesker kan ikke smelte», sa Iscia.

«Da var han ikke et menneske», sa William. «For halve kroppen hans var smeltet fast i en stor, firkanta stein.»

«Du hører selv hvor vilt dette høres ut?» sa Iscia og reiste seg fra senga.

«Bare glem det», sa William.

«Jeg vil tro deg», sa Iscia. «Men det høres bare helt sinnssykt ut. Hvorfor skulle Instituttet ha en smeltet mann nede i kjelleren? Og så få deg til å tro at du hallusinerte?»

«Vet ikke. Men de har vel sine grunner. De virker jo helt superparanoide», sa William.

«Det er på grunn av blindpassasjeren», datt det ut av Iscia.

William kunne se på henne at hun hadde sagt noe hun ikke fikk si. Hun svelget.

«Jeg må komme meg tilbake på jobb», sa hun plutselig, reiste seg og gikk mot døra.

«Vent!» William reiste seg.

Hun stanset med ryggen til.

«Hva slags blindpassasjer?» sa han.

«Glem det.»

«Du sa blindpassasjer … hva er det du snakker om?»

Hun snudde seg og satte de brune øynene sine i ham.

«Hvis jeg forteller deg dette …, må du ikke si det videre», sa hun.

«Lover», nikket William.

«Dette er det nesten ingen som vet …» Iscia snakket lavere nå. «Men det er noen her på Instituttet som ikke skal være her.»

«Hvem da?» spurte William.

«Det vet de ikke. De har fanget opp en utydelig skikkelse på overvåkningskameraene. Den kommer og går gjennom vegger … som et spøkelse», hvisket hun og svelget nervøst. «Mer vet jeg ikke. Men det gjør dem skikkelig redde.»

«Er det derfor sikkerheten har blitt oppgradert?» sa William.

Iscia nikket.

«Så det er ikke på grunn av Abraham?»

«Riktig. Etter at Abraham kom, ble sikkerheten oppgradert til nivå fire. Det er egentlig det høyeste nivået man kan ha og fremdeles leve normalt. Nivå fem er helt umenneskelig. Vi kan nesten ikke gjøre noen ting», sa hun.

William ble stående og tenke. En blindpassasjer på Instituttet? Var det blindpassasjeren han hadde truffet nede i kjelleren? Skikkelsen som hadde gitt ham nøkkelkortet?

Skulle han fortelle henne …?

Nei. Det var én ting han måtte finne ut av først.

«Virker klareringen din nede i kjelleren også?» sa han og sendte Iscia et bestemt blikk.

kapittel 13

William snudde seg mot portør-oboten som sto og trippet rett bak Iscia.

«Takk, vi er fremme nå. Vi skal inn dit.» William pekte på døra inn til rommet hvor han hadde sett den gamle mannen i glassburet.

«Når skal jeg hente dere igjen?» sa portør-oboten.

«Trengs ikke. Det kommer noen voksne og henter oss», sa Iscia.

Og med det snudde portør-oboten og forsvant bortover gangen.

«Det er litt ekkelt at det finnes noen i gangene her som ingen vet hvem er», sa Iscia og grøsset.

«Har du nøkkelkortet?» spurte William. Han ville ikke tenke på blindpassasjeren akkurat nå.

Iscia ble stående og se på døra, som om hun veide for eller imot om hun skulle gå inn.

«Jeg bare vet at jeg kommer til å angre på dette», hvisket hun.

Hun la panna mot skanneren. Et blått lys dukket opp og skannet henne.

«Godkjent», sa en flat stemme fra den lille høyttaleren i kontrollpanelet.

Det lød et kort blipp og døra gled opp.

«Kom», sa William. «Men pass deg hvis du ser en vakt-obot. Den zapper først og spør etterpå.»

De gikk inn i rommet. «Dette ser jo ut som en romstasjon», utbrøt Iscia og stoppet. Blikket hennes gled gjennom det gigantiske rommet. Hun var tydelig imponert.

«Hvorfor er veggene dekket med sølvpapir?» Iscia hvisket nesten.

«Vet ikke», hvisket William tilbake.

«Og hva er det der?» Iscia pekte på det store glassburet som stakk opp bak forhenget.

«Det er der inne han er», sa William.

«Jeg vet ikke om dette er så lurt», sa Iscia nølende.

«Jeg vil bare høre deg si at du også kan se ham ... jeg må vite at jeg ikke ser syner», sa William. «Kom.» Han trakk henne med seg.

De stanset foran forhenget.

«Er du klar?» hvisket William.

Iscia nikket.

Han dro forhenget fra, og gispet.

Han stirret inn i det store glassburet. Iscia brøt ut i latter.

«Hvis det der er en gammel mann, så er jeg en dinosaur», sa hun mens hun hikstet.

«Det er ikke mulig», sa William. «Det var ikke den der jeg så.» Han ble stående og stirre på en sjimpanse som satt på en madrass inne i glassburet.

Sjimpansen holdt noe i hånda som den tygget på.

«Kanskje den gamle mannen aldri var der inne?» sa Iscia. «Kanskje du faktisk hallusinerer … kanskje du bare skal la det ligge, og la Instituttet hjelpe deg?»

«Jeg ser forskjell på en gammel mann og en sjimpanse», sa William snurt. «Han var der inne. Fastsmeltet ...»

William begynte å bli usikker. Kanskje han faktisk så ting som ikke eksisterte. Kanskje han bare gikk rundt og hallusinerte, akkurat som Goffman hadde sagt?

«Vi går ...», sa William og skulle til å snu seg, men stanset da blikket hans falt på det sjimpansen hadde i hendene.

Hva var det egentlig den satt og tygget på?

Det var hvitt og så ut som om det var laget av plastikk.

Uten å tenke seg om gikk William bort til glassdøra, åpnet den og fortsatte inn i buret.

«Hva skal du?» ropte Iscia. «Sjimpanser kan være farlige.»

Men William brydde seg ikke om sjimpansen nå. Blikket hans var festet til det apen hadde i munnen.

Han stoppet et stykke unna det muskuløse dyret og satte seg ned på huk. Sjimpansen satt og kikket på ham med nysgjerrige øyne mens den smattet på den lille, hvite plastikkbiten. William strakte frem hånda.

«Takk …», sa han.

Sjimpansen la hodet på skakke og kikket undrende på ham.

«Kan jeg få?» spurte William så høflig han kunne og pekte på den hvite plastikkbiten.

«William ... kom deg ut derfra», hørte han Iscia si bak seg.

Men William brydde seg ikke. Han var fast bestemt på å få tak i plastikkbiten før sjimpansen hadde tygget den helt i stykker. Han gikk litt nærmere, fremdeles med hånda utstrakt.

«Kan jeg få?» prøvde han på nytt.

Apen tok plastikkbiten ut av munnen og kikket på den. Det dryppet sjimpansespytt av den.

«Takk, takk …», sa William og nikket til sjimpansen.

Sjimpansen hermet og nikket tilbake.

Plutselig kastet den plastikkbiten i ansiktet på William. Den ble hengende i panna på ham. Han kjente hvordan apespyttet rant nedover ansiktet hans. Han måtte konsentrere seg for å beholde roen.

Langsomt reiste han seg og plukket plastikkbiten fra panna. Han så på den, og ganske riktig.

Det var akkurat det han hadde håpet at det var.

kapittel 14

«William, vent», ropte Iscia og småløp etter William bortover gangen.

«Du tror ikke på meg uansett. Jeg vil ikke snakke om det mer», sa William og fortsatte opp trappene.

«Men …», begynte Iscia og tok to trappetrinn om gangen for å ta ham igjen. «Et istykkertygd navneskilt beviser ingenting.»

William kikket ned på navneskiltet som han hadde fått av sjimpansen. Sjefs...rator, Pon...Dip..., sto det. Plastikken var så tygget i stykker at mange av bokstavene manglet.

«De holder ham fanget. Jeg vet det», sa William. «De gjør eksperimenter med ham, eller torturerer ham for informasjon. Og så må de ha flyttet ham til et annet sted etter at jeg oppdaget ham.»

«Det er ikke sånn Instituttet arbeider», protesterte Iscia.

De kom til toppen av trappene. William fortsatte bortover vestibylen med lange skritt.

«Vet du kanskje alt om Instituttet, du da?» spurte William syrlig.

«Ganske mye, faktisk», svarte hun.

«Men ikke alt», sa William og stoppet, snudde seg mot henne og holdt navneskiltet oppunder nesa hennes.

«Dette er bevis nok for meg på at han var der. De holder ham fanget et sted her på Instituttet, og jeg skal finne ut hvorfor.»

«Finne ut hva?» hørte han plutselig en stemme si.

William snudde seg og fikk øye på Freddy som sto et stykke unna sammen med en portør-obot. Med en kjapp bevegelse stakk William navneskiltet i jakkelomma.

«Så vidt jeg har forstått, har vi ikke lov til å ferdes rundt her uten en portør-obot», sa Freddy. «Spesielt ikke du.» Han så på William med de smale øynene sine.

William svarte ikke.

Han stirret på det fregnete ansiktet til Freddy. Han var den eneste av kandidatene på Instituttet William virkelig ikke likte. Han hadde ikke tenkt å la Freddy herse med seg denne gangen. Freddy hadde skutt i været siden sist. Nå raget han nesten et hode over William.

«Bare la ham være, Freddy», sa Iscia.

Freddy nikket mot trappene.

«Hva gjorde dere der nede?» spurte han.

«Vi gikk feil», sa William.

«Særlig», sa Freddy og kikket på Iscia.

«Kom», sa Iscia og dro i William.

Men Freddy stilte seg foran ham og sperret veien med den store kroppen sin.

«Jeg har ikke sett deg på en stund, William. Hvor har du vært?» spurte han og satte de smale øynene sine i ham igjen. «Jeg har ikke glemt hva du gjorde med orben min.»

«La ham være, Freddy», sa Iscia.

William svelget. Helt siden han vant over Freddy i orbduell sist gang han var her, hadde han visst at han en dag ville måtte stå til rette for det. Freddy var mye større og sterkere enn ham. Og nå hadde ikke William noen orb til å forsvare seg med heller.

«Jeg vil bare si …», hvisket Freddy og lente seg enda nærmere. «At jeg har tilgitt deg.»

William ble helt satt ut. Dette var det siste han hadde ventet å høre fra Freddy, den største bølla på Instituttet.

«Du tuller?» datt det ut av ham.

«Jeg tuller ikke», sa Freddy og klappet William faderlig på skulderen. «Orbdueller er for småunger. Nå er vi blitt større. Og noen av oss er blitt feltassistenter også.» Freddy kikket bort på Iscia med et lurt smil.

William forsto ingenting. Var Freddy blitt feltassistent … for Instituttet? Han kunne ikke tro det.

«Kom. Vi går», sa Iscia igjen og trakk William i armen.

Det virket som hun plutselig hadde skikkelig hastverk.

«Vent», sa Freddy og kikket på Iscia. «Du har ikke fortalt ham …, har du vel?»

«Jeg … jeg …», stammet Iscia.

William så på henne. Fortalt ham hva?

«Skal du si det …, eller skal jeg?» sa Freddy bestemt.

Men Iscia ble bare stående uten å si noe som helst. William så tilbake på Freddy.

«Jeg og Iscia …», begynte Freddy og tok en dramatisk pause. «Er et team nå.»

Det gikk et kaldt gufs gjennom kroppen til William. Et team?

«Hva er det han snakker om?» hvisket William til Iscia. Som om han trodde at Freddy ikke kunne høre ham.

«Jeg hadde tenkt å fortelle deg det», sa hun. «Men du var så opptatt av … av det du vet …, at jeg ikke fikk sagt noe …Vi …vi ...» Hun ble avbrutt av en flat datastemme like ved.

«Ingen ureglementert henging i gangene!»

En vakt-obot kom trillende mot dem og pekte truende på dem med en passivator.

«Ops. Må komme meg videre», sa Freddy og smilte bredt. «Skikkelig kjekt å se deg igjen, William.» Han snudde seg mot Iscia. «Kommer du? Vi skal jo samme vei.» Freddy snudde seg til portør-oboten sin. «Hun blir med oss.»

Portør-oboten nikket.

Iscia snudde seg mot William.

«William … jeg …» Hun fikk ikke sagt noe mer før vakt-oboten avbrøt henne.

«Jeg gjentar: Her kan dere ikke henge. Videre med dere.»

Freddy og Iscia fortsatte bortover gangen sammen med portør-
oboten. William ble stående og se etter dem.

Iscia kikket unnskyldende på ham før de forsvant rundt et hjørne.

«Du kommer med meg», sa vakt-oboten.

kapittel 15

William hadde ikke sovet hele natta.

Nå lå han på ryggen i senga med beina oppetter veggen. Noen ganger hjalp det ham til å slappe av.

Men ikke nå.

Det var for mange ting som plaget ham: Mannen i steinen. Iscia som plutselig jobbet sammen med Freddy. Instituttet som ikke stolte på ham. Bestefar som var borte … og anfallene.

Alt var bare helt feil.

Han satte seg opp og kikket på et brett med frokost som sto på skrivebordet borte ved vinduet. Det var blitt levert på døra, men han var ikke sulten.

Han hadde ikke lyst til å gå. Han kikket bort på det gitrede vinduet. Skulle han bare stikke herfra? Rømme tilbake til Norge?

Han skvatt da døra plutselig ropte: «BANK…BANK!»

William reiste seg, gikk bort til døra og åpnet.

«Kommer du?» sa Benjamin og trippet nervøst tilbake til luftputebilen. «Jeg vil ikke være ute i gangene lenger enn nødvendig.»

Etter en ny og heseblesende tur gjennom gangene på instituttet var William tilbake i tannlegestolen.

Han kikket opp på den hvite lydbølgekanonen over ham, og husket den store kanonen over den gamle mannen i glassburet. Men han ville ikke tenke mer på det. Nå måtte han fokusere på seg selv og sitt eget problem.

William flyttet blikket ned til stroppene som var festet rundt håndleddene hans og rundt hofta. Han likte ikke å være bundet fast på denne måten.

«Er du klar?» spurte Benjamin som dukket opp fra bak skjermen. Han hadde allerede på seg beskyttelsesbrillene og hørselsvernet.

William nikket.

«Etter det som skjedde sist, har jeg laget denne til deg», sa Benjamin og rakte William en liten, svart boks med en rød knapp. «Hvis du føler ubehag eller vil stoppe, så trykker du bare på knappen og jeg skrur av kanonen. Greit?»

«Greit», sa William.

Han strammet fingrene rundt den lille boksen, lente seg tilbake i stolen og lukket øynene. Han kjente at Benjamin satte på ham øreklokkene, og alt ble stille.

Så begynte partikkeldefragmenteringsregulatoren over ham å dure.

Først var lyden så svak at han nesten ikke kunne høre den. Så økte den i styrke og ble høyere. Snart kunne William kjenne lydbølgene som spredde seg utover i kroppen. Det begynte å murre nederst i ryggraden.

Så kom kulda.

Den spredde seg oppover langs ryggen og ut i armene. William strammet grepet om den lille fjernkontrollen. Han ville ikke trykke på den ennå. Han ville se hva som skjedde videre.

Kulda fortsatte ut i hendene hans, og så traff hodepinen ham. Det var som om noen hadde skutt ham med en pil i panna. Han bet tennene sammen og forsøkte å la være å skrike. Han måtte kjempe for ikke å trykke på den røde knappen. Hendene hans skalv så voldsomt at han var redd for at han skulle miste fjernkontrollen. Akkurat som da han hadde mistet Vanskeligheten på direktesendt TV.

Måtte ikke trykke ... måtte ikke trykk…

Plutselig ble duringen erstattet av noe som hørtes ut som motorlyd. Det hvinte i bremsende dekk. William åpnet øynene og måtte kaste seg til siden for ikke å bli truffet av bilen som kom mot ham.

Bilen forsvant forbi, og han satte seg opp.

Han befant seg ute på en motorvei. Heldigvis hadde han kastet seg ut i grøfta. Han kunne kjenne lufttrykket fra alle bilene som suste forbi ham bare et par meter unna.

Han sjekket resten av kroppen, den virket like hel. Hvordan hadde han havnet her? Var dette virkelig, eller nok en hallusinasjon?

Bilene begynte å sakne farten, og det dannet seg en lang kø på veien foran ham. Lyden av hissige motorer gled over i utålmodig tuting.

William ble stående og se på alle kjøretøyene som hopet seg opp. Blikket stanset ved en av de nærmeste bilene. Det var noe kjent med den, og han dro kjensel på mannen som satt bak rattet.

«Pappa?» datt det ut av ham.

Hva gjorde pappa her?

Uten å tenke gikk William ut i veibanen. Han stoppet foran bilen som pappa satt i, og vinket. Men det virket ikke som pappa kunne se ham. Pappa kikket rastløst på armbåndsuret sitt og slo et par ganger på hornet. Han virket ikke fornøyd.

Så fikk William øye på noen som satt i baksetet. Hvem var det? Han gikk nærmere for å se bedre.

I samme øyeblikk var det som om han ble kastet bakover, og alt ble svart.

«WILLIAM?» ropte noen fra mørket.

William åpnet øynene.

Han var tilbake i laboratoriet.

«WILLIAM?» hørte han noen rope igjen. Øreklokkene gjorde det vanskelig å høre hvor det kom fra.

Han fikk øye på Benjamin som svevde foran ham et par meter over bakken. Han viftet vilt med armene, pekte febrilsk på William og ropte noe.

«TRYKK PÅ KNAPPEN!»

William kikket ned på den lille fjernkontrollen han fremdeles holdt i hånda. Han presset tommelen mot knappen, og duringen fra lydkanonen forsvant. Det samme gjorde kulda i kroppen. William mistet fjernkontrollen og sank utmattet bakover i stolen, mens Benjamin deiset i gulvet og ble liggende urørlig.

kapittel 16

William skjøv brettet fra seg, han var fremdeles ikke sulten.

Han ble sittende og stirre på de rykende pølsene og de gyllenbrune potetene på tallerkenen. Under normale omstendigheter ville han ha gaflet i seg. Men ingenting var normalt lenger. Han hadde ikke spist siden i går, men klarte ikke tanken på mat akkurat nå. Han fulgte dampen fra pølsene med blikket, den steg oppover og danset i sollyset fra gitteret foran det lille vinduet på rommet hans.

Han tenkte på pappa og bilen deres ute på motorveien. Forsøkte å se det for seg, kalle bildet tydelig tilbake. Han var ikke vant til å se pappa bak rattet på en bil. Det var alltid mamma som kjørte og pappa som satt ved siden av.

William reiste seg og gikk bort til vinduet. Han ble stående og se ut gjennom gitteret og slyngplanten som snirklet seg over glasset på utsiden.

Det var denne utsikten han for bare noen måneder siden syntes var den mest fantastiske i hele verden. Nå var den bare deprimerende.

Beltebilene patruljerte fremdeles langs den hvite muren som gjerdet inn hele den store parken. En overvåkingsdrone fløy forbi vinduet hans. William snudde seg og gikk bort til senga. Han satte seg på sengekanten og stirret tomt ut i lufta.

Mens han satt slik, fortapt i sin egen tankeverden, ble han brått vár noe i rommet.

Han kikket opp og stivnet.

Han var ikke alene.

Det sto noen ved siden av klesskapet hans.

William hoppet opp fra senga og grep etter noe han kunne forsvare seg med, men hånda hans fant bare luft. Han rygget til han traff veggen ved vinduet. Han ble stående fullstendig handlingslammet og stirre på skikkelsen som tok et skritt mot ham og stanset i lyset fra vinduet.

William gispet.

Det var en dame.

Hun hadde på seg mørke solbriller og en svart skinnhanske på den høyre hånda. Det mørke, skulderlange håret hennes dekket halve ansiktet. En lang, svart skinnfrakk rakk henne helt ned til leggene. Og hun holdt en rund skinnveske i den ene hånda.

«Så de trodde ikke på deg?» sa hun med lav og raspende stemme.

«Hvem?» spurte William.

«De du kaller venner», sa hun og tok et skritt mot ham. «De trodde deg ikke.»

«Du mener mannen i steinen?» sa William.

«Ja», sa damen. «Etter alt du har gjort for dem ..., og så kalte de deg en løgner. Litt av noen venner.»

William ble stående. Han turte ikke bevege en muskel.

«Men du vet hva du så», fortsatte damen.

«Ja!» William nikket.

Han ble plutselig usikker på om damen som sto foran ham virkelig eksisterte, eller om hun bare var et syn.

«Instituttet sier at jeg hallusinerer», sa han.

Han studerte henne og lette etter tegn på at det var hans egen hjerne som spilte ham et puss. At hun bare var fantasi, en slags dagdrøm.

Damen fnøs med voldsom forakt.

«Instituttet sier så mye.» Hun ropte nesten.

«Hvorfor ga du meg nøkkelkortet?» William kikket bort mot døra. «Ville du at jeg skulle finne ham?»

«Jeg vil at du skal vite sannheten», sa hun.

Hun tok av seg de mørke solbrillene. Øynene hennes var vidåpne og intense, de så helt gale ut. Det ene øyet flakket frem og tilbake som om det fulgte en usynlig flue.

William måtte konsentrere seg for ikke å få fullstendig panikk. Det var noe med henne. Noe veldig skremmende.

«Sannheten om hva?» spurte han og svelget.

«Om Abraham», sa hun kort.

«Abraham?» hvisket William.

«Vet du hvor han er nå?» sa hun lavt.

William nikket. «Han ligger nedfrosset i kjelleren.»

«Det er så mye du ikke vet, William,» sa damen og smilte.

Så ble hun stående og stirre på ham i noe som virket som en evighet. Det var som om tiden hadde stoppet. William følte seg helt maktesløs. Hun så ut som en villkatt med de gale øynene sine, på jakt etter et bytte. William følte at hun kunne finne på å hoppe på ham hvert øyeblikk.

Adrenalinet pumpet rundt i kroppen hans og gjorde det umulig å tenke klart.

Så tok hun et par skritt mot ham.

Lyset fra det lille vinduet traff ansiktet hennes. Nå så han at huden på den ene siden av ansiktet hennes var rød og full av bulker og arr. Som etter en brannskade.

«Hvordan kom du deg inn hit?» spurte han og kastet et kjapt blikk bort på døra. Den var lukket.

«Jeg har mine metoder», sa hun og smilte.

«Det var du som var utenfor skolen min», sa William.

«Ja», sa hun.

«Vet bestefar hvem du er?»

Hun smilte lurt.

«Instituttet tror at jeg er død. Etter det som skjedde i Oxford forsto de at noe var på gang. Derfor kom de og hentet deg. Men de vet ikke at det er meg som står bak.»

«Hva var det som skjedde i Oxford?» spurte William.

«Det har du jo allerede sett», sa hun.

«Mannen i steinen?» gispet William.

Hun svarte ikke. Sto bare og så på ham med et flir.

«Hva er det du vil med meg?» spurte William.

Smilet hennes forsvant og hun ble med ett alvorlig. Hun så seg rundt, som om hun plutselig var redd for at noen skulle høre dem.

«Du skal hjelpe meg», sa hun og holdt frem veska si.

William kjente en svak murring i magen.

«Med hva da?» spurte han.

«BANK…BANK», kom det plutselig fra døra.

Damen snudde seg mot døra og hveste. Så rev hun av seg hansken, og blottla en mekanisk hånd. Den var full av knapper med merkelige tegn.

«Vi sees snart igjen, William Wenton», gliste hun og trykket på en av knappene. Og med et høyt zapp og et blått lysglimt var hun borte.

William så seg rundt i rommet. Han var alene igjen.

«BANK...BANK», gjentok døra før den gled opp.

Iscia sto utenfor.

«Hei», sa hun. «Jeg vil vise deg noe.»

kapittel 17

Snart småsprang William og Iscia gjennom parken bak Instituttet.

Sola var i ferd med å gå ned, og fikk de høye trærne til å kaste lange, mørke skygger over gresset. De hadde sneket seg bort fra portør-oboten ved første anledning. Nå surret den sikkert forvirret rundt på Instituttet et sted og lette etter dem.

William var fremdeles skjelven etter møtet med damen inne på rommet hans. Han ville ikke fortelle Iscia om henne. Hun ville bare beskylde ham for å hallusinere igjen.

«Det ble så dumt sist», sa Iscia. «Vil ikke at du skal tro at jeg holder noe skjult for deg, derfor skal du få se hva det er vi holder på med.»

«Vi … som i du og Freddy?» spurte William. Han var allerede andpusten.

«Vi hadde ikke noe valg. Det var Instituttet som plasserte oss sammen», sa Iscia. «Men Freddy er ikke så verst når du først blir kjent med ham.»

Iscia stoppet, tok tak i armen til William og trakk ham inn bak en stor busk. Hun la fingeren foran munnen. De ble stående og vente. Det eneste William kunne høre var sin egen pust. Så stoppet plutselig en av beltebilene rett foran dem. Et kamera som var montert ved siden av den lille kanonen sveipet over området. Det virket ikke som den hadde oppdaget dem.

Og like plutselig som den hadde dukket opp, skjøt den fart og forsvant igjen.

«De har bevegelsessensor», sa Iscia. «Hvis vi står helt rolig, har de vanskelig for å oppdage oss.»

«Hvor er vi på vei, egentlig?»

«Dit», sa hun og pekte mot den kunstige innsjøen i midten av parken. «Kom.» Iscia sjekket om kysten var klar, før hun la på sprang.

William var ikke langt etter.

Snart løp de langs vannkanten.

Vannet var dekket med hvite vannliljer. Et stykke uti vannet sto en statue av en dame som holdt en orb over hodet. Et par svaner duppet fredelig ved siden av. William stoppet og ble stående og betrakte svanene. De sto i sterk kontrast til resten av parken, som nå minnet mest om en luftegård i et fengsel.

«Kom», hvisket Iscia. «De blir fort mistenksomme.»

«Hvem?» spurte William og så seg omkring.

«Svanene», sa Iscia og pekte.

Den ene svanen hadde snudd seg og kikket rett på dem.

«Er du redd for svaner også, nå?» flirte William ertende.

«De er ikke vanlige svaner», sa Iscia. «Se.»

William så nærmere på de hvite fuglene. Den ene svanen kom mot dem og bruste litt med fjærene. En liten kanon dukket plutselig opp fra en luke i ryggen på den.

«De er mekaniske!» sa William.

«Selvfølgelig», sa Iscia og dro i ham. «Hvis vi står her for lenge, skyter de. Vi må komme oss inn dit før de oppdager at du ikke er Freddy.» Hun pekte på et lite lysthus av stein lenger borte ved vannkanten.

«Ikke er Freddy?» sa William. «Hva mener du?»

«Jeg forklarer når vi kommer ned», sa Iscia og trakk ham med seg.

De stoppet foran det lille lysthuset. William kastet et blikk over skulderen. Begge svanene lå og stirret på dem med kanonene pekende i deres retning.

«Jeg tror vi må skynde oss», sa han.

«Jeg holder på», sa Iscia.

De stoppet foran en gammel messingdør. Den var åpenbart gammel, for den var dekket av skrammer og grønske. Midt på døra var det en rund skive, akkurat som på en safe. Iscia dreide på skiven, først den ene veien, så den andre. Det lød små klikk fra døra.

William gikk bort og strøk fingrene over den ru overflaten på døra. Han kjente at det begynte å murre i magen. Slik det gjorde hver gang han sto overfor en kode.

«Den er gammel», sa han fascinert.

«Ja», sa Iscia. «Veldig gammel. Jeg brukte over to uker på å løse den. Det var ett av opptakskravene», sa hun stolt idet den siste delen klikket på plass, og døra gled opp på rustne hengsler.

«Kom», sa hun, og forsvant inn i mørket.

William kastet et siste blikk bort på svanene i vannkanten, før han smatt inn og trakk døra igjen etter seg.

Nå sto de i stummende mørke inne i det lille lysthuset.

«Vi skal ned hit», hørte han Iscia si.

«Hvor da?» spurte William.

«Hit.»

En smal lysstripe dukket opp i gulvet foran ham. Lysstripa vokste og ble snart til en lysende firkant. Han kunne skimte Iscia som satt på huk. Hun åpnet metall-luka i gulvet, og satte foten ned på det første trinnet i en rusten stige.

«Skal vi ned dit?» spurte William.

«Mhm», sa Iscia og smilte. «Kom.»

Hun klatret nedover. William ble stående og se på henne.

«Kommer du?» ropte Iscia fra et sted der nede.

William begynte motvillig å klatre ned gjennom luka.

«Lukk den etter deg», hørte han Iscia rope.

Hvis det var én ting William ikke likte, så var det høyder.

Det hadde alltid vært et problem for ham. Og nå kjente han at frykten var tilbake. Han kikket ned mot steingulvet langt der nede og kjente at fingrene hans stivnet, som om de ikke ville slippe taket i den kalde stigen. Men han bet tennene sammen og fortsatte. Han kunne ikke vise Iscia at han var redd.

Sakte begynte han å klatre nedover.

kapittel 18

William satte føttene på gulvet, slapp taket i stigen og snudde seg.

Først nå kunne han virkelig ta inn det fantastiske synet som åpenbarte seg foran ham.

De befant seg i et stort glassrom med buet tak. Som i et omvendt akvarium. William forsto straks at de befant seg under dammen hvor de hadde sett svanene. Det svake sollyset skinte ned gjennom det grumsete vannet over dem. En stor fisk svømte forbi glasset på utsiden.

«Dette rommet tilhører den gamle delen av Instituttet, den som ble bygget for mer enn hundre år siden. Det er laget av panserglass, og det er her Instituttet oppbevarer noen av de mest hemmelige gjenstandene», forklarte Iscia. «Det heter Depot for umulig arkeologi.»

«Umulig arkeologi …», gjentok William og ble stående og stirre inn i mørket. Han kunne ane konturene av forskjellige gjenstander foran dem.

«Ja ... umulig», sa Iscia. «Eller rettere sagt; Depot for gamle gjenstander som ingen kan forklare.»

Hun trykket på en bryter på veggen, og en stor, gammel messinglampe i taket blinket til liv. William gispet da lampen lyste opp rommet og åpenbarte hva som befant seg foran dem.

Først så det bare ut som vanlige, gamle gjenstander i glassmontre, slike ting man ville finne i et hvilket som helst historisk museum. William gikk inn mellom montrene. Blikket hans sveipet over gjenstandene som lå trygt bevart bak tykke glassvegger.

«Ikke rør noe», hørte han Iscia si.

Blikket hans stanset ved en gjenstand som lå alene i en liten monter, og han bråstoppet.

«Er det der hva jeg tror det er?» spurte han, så opphisset at stemmen hans skalv.

«Det kommer an på hva du tror at det er», svarte Iscia.

«London-hammeren ...», hvisket han.

«Riktig.»

William hadde lest om London-hammeren i en av bestefars bøker hjemme i Norge. London-hammeren ble funnet av et eldre ektepar som var ute og gikk tur et sted som het London i Texas. De fikk øye på et treskaft som stakk ut av en stein. Dette syntes de var merkelig og tok den med seg hjem, før de sendte den til et laboratorium som åpnet steinen, og fant en hel hammer inni. Men det var ikke det som var det merkeligste.

«Tror du det er sant … det de fant ut?» spurte William uten å ta blikket fra hammeren.

«At den er så gammel?» spurte Iscia.

«Ja.»

«Fire hundre millioner år gammel?» sa hun.

«Det var før det fantes dinosaurer på jorda», sa William.

«Og lenge før det fantes mennesker», la Iscia til.

«Det skal i prinsippet være umulig.»

«Det er derfor den er her», sa Iscia. «Alle tingene her inne er umulige på en eller annen måte. I hvert fall med hensyn til det vi vet om menneskenes historie på jorda.»

William måtte tvinge seg selv til å løsrive seg fra hammeren, og fortsatte videre inn blant montrene. Da han kom frem til en avlang glassmonter i midten av rommet, gispet han.

«Det der kan ikke være ekte!» utbrøt han.

«Det er nok det», sa Iscia.

Foran dem i monteren lå et gigantisk menneskeskjelett. William gikk bort til hodeskallen og betraktet den gjennom glasset. Skallen alene var like høy som ham selv. Han så nedover den enorme kroppen. Armene lå strakt ut langs siden. Han hadde sett bilder på nettet av gigantiske skjeletter som dette, som ble gravd frem rundt om på jordkloden. Men flesteparten av bildene ble senere avslørt som forfalskninger.

«Hvor gammelt er det?» spurte han Iscia.

«Det er karbondatert til eldre enn åtte hundre millioner år», svarte hun.

William fikk øye på en bred sprekk i panna på hodeskallen.

«Hva er det der?» spurte han og pekte.

«Dødsårsaken, går jeg ut ifra», sa hun. «Den må ha ramlet eller fått noe tungt i hodet. Vi fikk dette skjelettet donert fra en anonym privatsamler i Egypt. Han turte rett og slett ikke å ha det hos seg lenger. Umulig arkeologi er ganske farlige greier.» Hun ble stille.

«Fordi ...?» sa William.

Iscia nølte. «… Fordi det er mange der ute som ikke vil at sannheten skal komme frem», sa hun til slutt.

William så på henne. «Hvilken sannhet?»

«Hvor vi mennesker egentlig kommer fra, for eksempel», svarte hun.

Han tenkte litt på dette. Så merkelig det var, egentlig. At deler av menneskenes historie måtte gjemmes unna. At den til og med kunne være farlig? Akkurat som ham selv.

Nå som det var sånn at luridiumet i kroppen hans kunne være farlig, burde det kanskje også vært holdt hemmelig? Han ble plutselig redd for at noen kom til å ville gjemme bort ham også ...

William prøvde å lede samtalen over på skjelettet igjen. Det gjorde godt å tenke på noe annet, spesielt nå som alt var blitt så alvorlig på Instituttet.

«Han der må ha vært nesten ti meter høy», sa han og pekte på det enorme skjelettet.

«Hun», sa Iscia. «Det var en dame.»

«Wow», sa William. «Tror du virkelig at det fantes kjemper på jorda?»

«Etter at jeg begynte å jobbe her, har jeg funnet ut én ting», sa Iscia og tok en pause.

«Hva da?» sa William.

«At det meste er mulig», sa hun og lot blikket gli gjennom det overfylte rommet. «Jeg visste at du kom til å digge dette», fortsatte hun og gikk videre innover.

«Hva synes du om den der, da?» sa hun og pekte.

Munnen til William ble stående på vid gap da han så hva Iscia pekte på. Lent inn mot den innerste veggen sto en stor glassmonter. Og inni den så han det som lignet en robot av stein.

Han stoppet foran monteren og leste på skiltet. Han gjenkjente bestefars snirklede håndskrift: 3,8 millioner år gammelt exo-skjelett, sto det.

«Det er et av de eldste exo-skjelettene vi har funnet», opplyste Iscia.

«Tre komma åtte millioner år gammelt?» mumlet William vantro. «Hvem var det som lagde det?»

«Vi vet ikke helt sikkert», sa Iscia.

William kom til å tenke på skjelettet som pappa hadde fått tilsendt fra Instituttet. Han kikket på det gamle exo-skjelettet foran seg, og lot blikket gli over alle de ulike montrene i rommet. Han visste ikke helt hva han skulle tenke om alt dette. Hvis bare én av gjenstandene her inne var ekte, ville det skrive om hele verdenshistorien. Han forsto hvorfor det fantes mange som ville hindre disse funnene i å bli kjent.

«Jeg beklager at jeg ikke trodde på deg», sa Iscia.

Han snudde seg og så på henne.

«Mener du mannen i steinen?» sa William.

Hun nikket.

«Du er ikke gal», sa hun, «… jeg har hørt noe.»

«Hva har du hørt?» spurte William.

«Jeg har hørt rykter om at det skjedde noe merkelig i Oxford for noen dager siden», sa hun.

«Noe merkelig?» sa William.

«Ja. På Vitenskapshistorisk museum.»

«Hva da?»

«Jeg vet ikke helt.» Hun senket stemmen som om hun var redd for at noen skulle høre dem. «Noen av disse gjenstandene er blitt flyttet hit fra det museet. For å gjøre plass til noe annet.»

«Plass til hva da?» spurte William.

«Alt jeg vet, er at de fant noe i bunkeren under London», sa Iscia.

Bunkeren i London. Selv om William hadde forsøkt å glemme det, var det ikke gått en dag uten at han hadde tenkt på det som skjedde. Hvordan Abraham først fant luridium der nede for over hundre år siden, og hvordan han hadde klart å lure William ned dit for å suge luridiumet ut av kroppen på ham.

Han grøsset og så på Iscia igjen.

«Ja ..., og?» sa han.

«Instituttet har et spesialhvelv i kjelleren under Vitenskapshistorisk museum, som skal være innbruddsikkert. Noen av de mest kontroversielle gjenstandene som befinner seg her nå, exo-skjelettet for eksempel, kom fra det hvelvet. Men så skjedde det noe der likevel. For tre dager siden.»

«Men du vet ikke hva det var som skjedde?» sa William.

Hun ristet på hodet.

«Tre dager siden», sa William og tenkte seg om. «Det var jo da jeg fikk det første anfallet.»

Han så på Iscia.

«Da er det noe Instituttet ikke forteller deg», sa hun alvorlig.

kapittel 19

William kjente plutselig en svak murring i magen.

Men det kjentes ikke som et anfall. Det var den andre følelsen – den gode. Den han fikk når han sto overfor en kode. Med ett var det som om en usynlig kraft trakk i ham, og han begynte å gå.

«Hvor skal du?» hørte han Iscia si.

«Jeg vet ikke», svarte han.

Han fortsatte bortover mellom de ulike montrene, og stoppet da han kom til midten av rommet, hvor det gigantiske skjelettet fra Egypt lå. Der ble han stående og stirre på noe.

«Har den der vært der hele tiden?» spurte han.

«Hva da?» sa Iscia.

«Den», sa William og pekte på en orb som sto plassert oppå den avlange monteren.

Iscia rynket panna.

«Tror ikke det», sa hun. «Jeg har ikke sett den før.»

William gikk nærmere.

«Forsiktig», advarte Iscia.

William studerte orben uten å røre den.

Den var ikke større enn dem de hadde fått utdelt på Instituttet sist han var her. Men denne var full av små skraper og bulker, og så veldig gammel ut.

Han fikk lyst til å plukke den opp, men stanset seg selv. Benjamin hadde gitt ham streng beskjed om ikke å løse noen koder mens de holdt på å finne ut av hva det var som forårsaket anfallene hans.

«Hva gjør han her?» sa plutselig en stemme bak dem.

William snudde seg og fikk øye på Freddy som hoppet ned fra det siste trinnet på stigen.

Iscia stilte seg ved siden av William. Freddy kom mot dem, og ble stående og stirre olmt på William.

«Du vet at vi ikke har lov til å ta med oss andre ned hit. Dette er ikke en lek lenger», sa han til Iscia, mens han fortsatt stirret på William. «Det er alvor.»

Iscia svarte ikke.

«Jeg følger deg tilbake», sa hun lavt til William, og gjorde tegn til at han skulle følge etter henne.

«Og hva gjør den her?» spurte Freddy.

«Hva da?» sa Iscia og stoppet.

«Den der», sa Freddy og pekte på den gamle orben oppå monteren til kjempeskjelettet.

«Vet ikke», sa hun. «Jeg trodde kanskje du hadde kvittert den inn?»

«Nei», sa Freddy. «Jeg har aldri sett den før.» Han ble stående og se på orben en liten stund før han løftet den forsiktig opp og snudde seg mot dem.

«De har konfiskert alle orbene på Instituttet», mumlet han og satte de små øynene sine i William. «Visste du det?»

William nikket.

«Det ser ikke ut som en treningsorb», sa Iscia. «Den ser ekte ut. Sett den tilbake.»

«Hvorfor det?» sa Freddy. «La ham aktivere den og se hva som skjer.» Han nikket mot William.

«Se om du klarer å få den til å gjøre noe.»

«Kutt ut, Freddy», sa Iscia irritert og prøvde å ta fra ham orben. Men Freddy dro den til seg.

«Hva sier du, William», sa Freddy. «Vil du prøve? Den er sikkert for gammel til å funke uansett.»

«Ikke hør på ham, William», sa Iscia og trakk ham i armen.

Men William ble stående. Det var som om den gamle orben sugde ham til seg. Han kjente at vibrasjonene i magen allerede var i gang igjen.

Etter alt som var gått galt den siste tiden, hadde han en sterk trang til å bevise overfor seg selv og de andre at han fremdeles hadde de spesielle evnene sine. Rolig tok han orben ut av hendene til Freddy. Den kjentes kald og tung, og var på størrelse med en håndball. Han kjente hvordan vibrasjonene spredde seg oppover ryggraden hans med det samme han tok i den.

«William?» hørte han Iscia si.

Men det var for sent nå. Stemmen hennes befant seg allerede et sted langt borte. Og William var på vei inn i tilstanden sin. Nå ville han se hva orben kunne gjøre.

Fingrene hans gikk i gang med å jobbe. Til å begynne med var de forskjellige delene litt vanskelige å flytte på. Det var tydeligvis lenge siden den var blitt brukt. Men etter hvert som han vred og vendte på dem, flyttet delene lettere på seg. Klikk…klikk…klikk, sa det. Fortere og fortere.

William kikket opp på Freddy. Deretter bort på Iscia som så på ham med bekymret mine.

Plutselig var det som om han kom til seg selv igjen. Hva var det han holdt på med? De visste jo ingenting om denne orben, eller hva den kunne gjøre.

Han kikket usikkert ned på fingrene sine, som beveget seg lynraskt over orben. Han prøvde å stoppe dem, få dem til å slippe, men de fortsatte bare å jobbe. De ville ikke lystre ham. William prøvde hardere. Han trakk den ene hånda til seg av all kraft. Plutselig slapp hånda taket, og orben gikk i bakken.

William ble stående og stirre på orben som lå urørlig foran ham på steingulvet.

«Hvis den er ødelagt, er det din feil», sa Freddy. «Den er gammel og sikkert uvurderlig.»

«Det var du som lokket ham til det, din dust», sa Iscia. «Kom, William. Før han får deg til å gjøre andre dumme ting.»

Nå begynte orben å vibrere. Brrrrrrrrr..., sa den, og hørtes ut som en trommevirvel.

«Hva er det som skjer?» sa Freddy og rygget.

«Vet ikke», sa William.

Nå angret han på at han hadde latt seg friste av Freddy.

Orben vibrerte mer og mer. Lyden økte i styrke.

«Hvis den fortsetter sånn, slår den snart hull i gulvet», sa Freddy.

«Se … den letter», sa Iscia storøyd.

Og ganske riktig.

Orben løftet seg sakte fra gulvet og steg oppover. Da den var på høyde med hodet til William, stoppet den og ble hengende i lufta.

«Jeg liker ikke dette», sa Freddy. «Skal vi ringe noen?»

«Hvem da ... mora di?» sa Iscia irritert. «Dette er din feil.»

«Vi stikker», sa Freddy og begynte å gå.

«Vi kan ikke bare forlate den sånn», protesterte William.

«Så skru den av, da», sa Freddy. Det virket nesten som han var på gråten.

«Jeg tror ikke det går», sa William.

Han ble stående og kjenne etter, og stusset. Noe var galt. Han løftet hendene og så på dem. Så kjente han etter i resten av kroppen. Nei. Kanskje det ikke var noe likevel. Han kikket på Iscia.

«Kanskje vi burde gi beskjed til noen?» foreslo han.

Orben, som fremdeles svevde foran dem, vibrerte fortere og fortere. Den ga fra seg en høy pipelyd nå. Lyden minnet om lydkanonen fra Benjamins laboratorium.

Så kjente William det. Kulda som vokste i magen på ham og begynte å spre seg rundt i kroppen. Den stikkende hodepinen. Og han visste at han var i ferd med å få et av de stygge anfallene sine igjen.

Han snudde seg mot Iscia. «Kom dere ut … og hent Benjamin. Fort.»

«Hæ?» sa Iscia uforstående. «Hva snakker du om?»

«Han sa »kom dere ut», sa Freddy, som allerede var på vei mot stigen.

Det begynte å knirke i montrene rundt dem. William så seg omkring. Han så ned på føttene sine, og kjente med ett hvordan kroppen hans lettet fra gulvet.

«Hjelp!» ropte Freddy. Han hadde også begynt å sveve.

«Den reverserer tyngdekraften», ropte William og pekte på den svevende orben. «Den kommer til å ødelegge alt som er her inne!»

«Men montrene er boltet fast til gulvet», ropte Iscia gjennom støyen.

Hun hang opp ned og holdt seg fast i kanten på en av montrene. William svevde allerede flere meter over bakken. Han lette desperat etter noe å gripe tak i.

«Kom dere ut», ropte han igjen.

Han kjente at anfallet var over ham nå, og kulda spredde seg ut i hendene. Han strevde med å holde seg bevisst, og det var vanskelig å bevege seg. Det kjentes som kroppen hans vibrerte i takt med orben.

«Hva er det som skjer med deg?» hørte han Iscia rope.

Men William klarte ikke svare. Alt rundt ham ble tåkete.

Med ett ble alt badet i et voldsomt lys. Og han var tilbake på motorveien.

Han sto rett foran bilen til pappa.

«PAPPA?» ropte han.

Men det virket ikke som faren kunne høre ham denne gangen heller.

William flyttet blikket til baksetet. Og denne gangen så han hvem som satt der.

En liten gutt. I et barnesete.

Det var ham selv.

William stirret inn på seg selv. Så hørte han lyden av en kraftig motor, kikket opp og fikk øye på en stor lastebil som kom mot dem i stor fart. Det så ikke ut som den hadde planer om å stoppe.

Plutselig slo en tanke ned i hodet hans. Han visste hva det var han sto og så på.

Han måtte advare pappa.

«Pappa», ropte han og banket på bilvinduet. «Kom deg ut.»

«KOM DEG UT AV BILEN!»

kapittel 20

«William …WILLIAM …»

William gjenkjente stemmen til Goffman med det samme.

«Se på meg», sa han bestemt.

William forsøkte å få kontroll over tankene sine. Hvor var han? Det var noe med en orb ... og vektløshet … og kollisjonen.

Han blunket med øynene og så seg omkring.

Han lå i en seng.

Men ikke på rommet sitt. Dette rommet var mye større. Og helt hvitt. Han telte tolv senger, seks på hver langside. Han fikk øye på de to sjåførene som sto et stykke unna og skulte på ham.

William forsøkte å reise seg, men falt tilbake i senga. Han hadde en fryktelig hodepine. Da han tok seg til hodet, kjente han et stort plaster i panna.

«Hva skjedde?» stønnet han.

«Det var det jeg håpet du kunne fortelle meg», sa Goffman.

William kunne høre at han ikke var særlig fornøyd.

«Nesten alt nede i depotet ble ødelagt», fortsatte Goffman.

William snudde på hodet og fikk øye på Goffmans høye skikkelse ved siden av senga hans.

«Ødelagt?» sa han forfjamset.

«Ja … ødelagt», svarte Goffman.

«Iscia ... og Freddy?» stammet han. «Hvordan gikk det med Iscia?»

«De overlever», sa Goffman. «Og det gjør du og.»

Han bøyde seg over senga og stirret på William.

«Fortell meg hva som skjedde!» befalte han. Stemmen var gjennomsyret av alvor.

William kikket bort på de to sjåførene. De gjorde ham enda mer nervøs.

«Må de to være her?» spurte han.

Goffman nikket til de to mennene. De snudde og gikk ut av rommet. Goffman ble stående en stund uten å si noe.

«Ble alt virkelig ødelagt?» sa William lavt.

«Mesteparten», svarte Goffman.

«Hva med kjempeskjelettet?» sa William og forsøkte å sette seg opp igjen i senga. Denne gangen klarte han det.

Goffman nikket. «Knust.»

William lukket øynene. Han kunne ikke tro det. Han hadde ødelagt noen av historiens mest verdifulle gjenstander. Ting som folk hadde ofret livene sine for å redde. Men han hadde ikke gjort det med vilje – hva var det som egentlig hadde skjedd?

«Den var der nede», sa William. «Blant alle tingene.»

«Hva var?» sa Goffman.

«Orben», sa William.

«Orben ...», gjentok Goffman og klødde seg i hodet med senete fingre. «Jeg forstår ikke ...»

«Hva er det du ikke forstår?» spurte William.

«Iscia sa det samme», mumlet Goffman. «At det var en orb der.»

«Ja?» sa William.

Goffman satte seg tankefullt ned i en stol ved siden av senga. Han satt en stund uten å si noe.

«Alle gjenstandene som kommer inn i det rommet, må kvitteres for», sa han omsider. «Det finnes ingen informasjon om noen orb.»

«Ikke?» sa William.

«Hvis det er sant, det dere forteller …, så må noen må ha smuglet den inn dit», sa Goffman og løftet blikket mot William.

«Og nå er den forsvunnet?»

«Ja», sa Goffman.

Det begynte å ringe i jakkelomma til Goffman. Han fisket opp en telefon og la den til øret og lyttet.

«Ok», sa han. «Jeg kommer.»

Han reiste seg og la telefonen tilbake i lomma.

«Du må være her inntil videre», sa Goffman.

Uten å si noe mer, snudde han seg og gikk ut av rommet.

William ble liggende og se opp i taket.

Tankene hans gikk tilbake til det han hadde opplevd under anfallet. Kunne det han hadde sett, være fra ulykken den gangen, da han fikk ødelagt ryggraden og pappa ble lam? Han husket jo ikke noe fra det. Han var for liten da det skjedde, bare fire år gammel. Han så for seg den store lastebilen som kjørte mot dem. Det så nesten ut som om den ville treffe dem.

William lukket øynene og prøvde å tenke på noe annet. Hvor var Iscia nå? Han håpet at hun ikke var blitt skadet.

«William», sa en hes stemme fra et sted i rommet.

En lammende frykt spredde seg gjennom kroppen hans. Han åpnet øynene og fikk øye på skikkelsen borte ved vinduet.

Det var den samme damen som hadde dukket opp tidligere. Hun blottla to rader med gule tenner i et skremmende flir. I den ene hånda holdt hun den runde skinnveska.

Hun løftet den mekaniske armen og trykket på noen knapper. Plutselig forsvant hun, for så å dukke opp igjen rett foran senga hans. William rykket forskrekket bakover så ryggen hans dunket inn i sengegjerdet.

«Hva er du for noe ...», stotret William. «Et spøkelse?»

«Nei», sa damen og klanket den mekaniske hånda si i sengekanten. «Med denne kan jeg gjøre mye rart. Dette er veldig avansert, og veldig gammel teknologi.»

William samlet alt motet han hadde og så inn i de intense øynene hennes.

«Hva vil du?»

«Hva jeg vil?» spurte hun og gikk langsomt rundt senga hans. Læret i støvlene hennes knirket for hvert skritt hun tok. Hun stoppet like ved siden av ham og satte seg på sengekanten. «Jeg har allerede fått det jeg vil ha.»

William kjente en slags kulde komme mot seg. Han presset seg enda tettere mot sengegjerdet. Det eneste han ville var å komme seg bort fra henne.

«Hva er det du har fått?» spurte han.

Damen løftet opp skinnveska og satte den på fanget. Hun åpnet den og tok ut noe William kjente igjen med én gang.

«Orben?» datt det ut av ham.

Det var orben som Freddy hadde lokket ham til å løse nede i Depot for umulig arkeologi.

«Det var du som satte den der», sa William.

Hun nikket.

«Jeg trengte deg til å aktivere den. Vi ble avbrutt på rommet ditt. Så jeg la den oppå skjelettet nede i depotet», sa hun og la orben tilbake i veska. «Takk for hjelpen.»

«Men hvorfor?»

«Denne orben», sa hun og holdt opp veska, «kontrollerer Kryptalportalen i Himalaya.»

«Kryptalportalen?» sa William forvirret.

«Jeg forteller deg om det på én betingelse», sa hun.

«Hva da?» spurte William.

«At du blir med meg.»

William kikket ned på den normale hånda hennes, som strammet seg rundt bærestroppen til skinnveska. Hun holdt så hardt at knokene hennes ble hvite.

«Hvor hen da?» sa William.

«Til dit Abraham er», svarte damen alvorlig.

«Hva mener du?» sa William. «Ned i kjelleren?»

«Nei», sa damen. «Ikke kjelleren.»

«Hvor da?» sa William. Stemmen hans skalv nå.

«Til Himalaya», svarte hun og reiste seg. «Der Kryptalportalen er.»

William ble liggende urørlig uten å svare. Nå forsto han virkelig ingenting.

«Abraham er ikke i Himalaya», sa William. «Han ligger nedfrosset i kjelleren her på Instituttet.»

Et bredt glis brøt ut i ansiktet hennes. «Er du så sikker på det?» sa hun.

William så på henne.

«De har løyet for deg, William», sa hun.

Han ble sittende uten å si noe. På en måte bekreftet hun noe han allerede hadde hatt mistanke om.

«Virker det kanskje som at de stoler på deg?» spurte hun.

William ristet på hodet.

«Men hvis han ikke er her på Instituttet …, hvordan er han havnet i Himalaya da?» spurte han.

«Gjennom portalen i Oxford», svarte damen.

«Portalen?» gjentok William. «Hva slags portal?»

«Den de flyttet fra London.» Hun tok en kort pause. «Med evnene dine kan du nå langt. Hvis du bare velger riktig side.»

«Og hvis jeg sier nei?» William svelget.

Et alvorlig drag kom over ansiktet hennes, og hun løftet den mekaniske hånda mot ham.

«Da blir du til suppe», sa hun kaldt. «Og jeg tar med meg det eneste som er igjen av deg ... luridiumet.»

William visste ikke hva han skulle si, eller gjøre. Han ble sittende som lammet.

Et blått lys blinket inne i den mekaniske håndflata hennes.

«Nei vel. Jeg har brukt nok tid her», sa hun flatt. «Vi klarer oss fint uten deg.»

Lyset fra hånda hennes ble sterkere, sammen med en øredøvende pipelyd som var så høy at William trodde ørene hans skulle eksplodere.

Han kastet seg til siden idet senga ble truffet av en blå stråle som satte madrassen i flammer.

kapittel 21

William krasjet inn i et skap fullt av medisinsk utstyr som veltet og braste i gulvet.

Esker med plaster og bandasjeruller regnet ned over ham mens han krabbet inn under den nærmeste senga og ble liggende.

«Skikkelig lurt å gjemme seg under en seng», hørte han damen si hånlig.

William kikket ut på det som var igjen av senga han hadde ligget i for bare noen sekunder siden. Nå var den ikke annet enn en klump med smeltet stål.

«Det samme kommer til å skje med deg», sa den raspende damestemmen.

William fulgte skinnstøvlene hennes med blikket der de kom mot ham. Knirk…knirk...

Han kunne høre den høye pipelyden fra den mekaniske hånda hennes som ladet opp til en ny avfyring.

William kikket bort på senga igjen. Den rykende metallklumpen som var smeltet ned i et krater i gulvet minnet ham om noe.

Og plutselig forsto han det.

«Det var du som gjorde det», ropte han.

«Hva da?» spurte damen og stoppet bare et par meter unna.

«Den gamle mannen … i gulvet», sa William.

Dette fikk henne til å le.

«Selvfølgelig», sa hun. «Og nå skal jeg gjøre det samme med deg. Men denne gangen skal jeg ikke slurve.»

William hørte lyden fra den mekaniske hånda. Han prøvde å kontrollere pusten sin, og så seg rundt. Døra var for langt borte til at han ville klare å nå frem i tide.

Skulle han bare la den fæle damen grille ham fast i gulvet uten kamp?

William fikk øye på skinnveska hennes som sto på gulvet et stykke unna. Han fikk en idé.

«OK, OK, jeg blir med deg», ropte han fra gjemmestedet sitt.

Han ble liggende og vente på en reaksjon fra henne.

«Hørte du hva jeg sa?» sa han med skjelvende stemme. Han kikket ut på skinnstøvlene hennes som sto helt urørlige.

«Kom frem», sa hun.

William krøp frem fra under senga og holdt hendene i været. Slik ble de stående og se på hverandre en stund. Hun tok av seg solbrillene og stirret på ham med de ville øynene sine.

William kikket ned på skinnveska hennes som fremdeles sto borte ved senga. Hvis han kastet seg frem, kunne han kanskje klare det. Han så bort mot ett av vinduene, og tilbake på damen.

«Hva gjør vi nå?» spurte han og prøvde å holde stemmen så rolig som mulig.

«Vi stikker», sa hun og vinket ham mot seg.

«Hvordan da?» sa han.

«Med denne», sa hun og løftet den mekaniske armen. «Kom bort hit. Og ikke prøv deg på noe.» Hun holdt armen frem mot William.

«Kan den få oss helt til Himalaya?» spurte William.

«Nei. Men den får oss til Oxford», svarte hun.

«Hva med den der?» sa William og pekte på den runde veska.

«Gi meg den», sa hun.

«Skynd deg. Vi har dårlig tid.»

William plukket opp veska og snudde seg mot henne. Hun trykket på en knapp på den mekaniske armen, og den begynte å pipe igjen.

«Bort her», sa hun.

En boble av blått lys hadde begynt å vokse rundt henne. Den vokste i størrelse. William gikk sakte mot henne, men stanset før han kom helt bort.

«Hva er det du venter på?» hveste hun. «Kom.»

Så var det som om alt gikk i sakte film.

William løftet veska og slengte den som en diskos gjennom lufta.

«NEEEEEEIIIIII…», hørte han henne rope.

Han fulgte veska med blikket.

Den skjøt gjennom rommet og traff ett av de store vinduene med stor kraft. Ruta eksploderte i en sky av glasskår. Veska fortsatte ut gjennom vinduet og forsvant. William la på sprang mot døra mens damen kastet seg mot vinduet for å redde orben. Hun snudde seg i fart og siktet på ham med den mekaniske hånda.

William kastet seg ned bak det veltede medisinskapet. Strålen bommet på ham og traff stålskapet så hardt at det skjøt bortover gulvet med William foran seg og stoppet rett foran veggen.

Han ble liggende og lytte.

Det eneste han kunne høre var ulingen fra en alarm ute i gangen. Han kikket forsiktig over kanten på skapet. Damen var borte, han var alene i rommet. Det så ut som en bombe hadde gått av der inne. Møblene lå hulter til bulter, sengene var forvridd til det ugjenkjennelige, og noen av skapene var blitt smeltet ned i gulvet. Med en kraftanstrengelse skubbet han skapet bort og karet seg opp på skjelvende bein.

Han ble stående ubevegelig og vente. Han visste ikke hva han ventet på, men han sto sånn litt til. Bare for sikkerhets skyld. Han kikket nedover seg selv og sjekket at han var like hel. Han kunne ikke tro at han hadde overlevd.

William så seg nervøst omkring i det istykkerbombede rommet. Han ventet på at hun hvert øyeblikk skulle dukke opp igjen og smelte ham ned i gulvet med strålen sin.

Men ingenting skjedde. Han kikket mot døra. Den sto på gløtt. Den var sikkert blitt flerret opp av trykket fra den blå strålen.

Han måtte komme seg ut før vakt-obotene fant ham. Det var én ting han måtte finne ut av.

Om Abraham virkelig var forsvunnet fra Instituttet.

kapittel 22

Gangen var tom.

William listet seg forsiktig bortover. Han befant seg i andre etasje. Det betydde at han måtte komme seg ned i kjelleren før han kunne begynne å lete etter det kryogeniske fryserommet hvor Abraham ble oppbevart. Hvis noen så ham vandre alene i gangene i en istykkerrevet sykehusskjorte, ville det være over. Han måtte finne ut om han kunne stole på Goffman og Benjamin. Hadde de løyet for ham om Abraham hele tiden?

Han fortsatte ned trappene og skyndte seg bortover den mørke gangen i kjelleren. Han begynte å kjenne seg igjen, det var her damen hadde gitt ham nøkkelkortet. Og det var her Instituttet oppbevarte Abraham, etter hva hun hadde fortalt ham. Det siste William hadde lyst til, var å treffe på henne igjen her nede.

Han skvatt da han hørte en stemme bak seg. «Stopp! Ellers blir du passivator-mat!»

William snudde seg og fikk øye på en vakt-obot på vei mot ham. Den pekte på ham med en passivator.

«Jeg … eh …», stammet William.

«Stille!» ropte vakt-oboten. «Og rett deg opp.»

Selv om William ikke forsto hva kroppsholdningen hans hadde med saken å gjøre, rettet han seg opp.

«Bra», sa vakt-oboten og trillet nærmere. «Og nå kan du hoppe opp og ned mens du slår deg selv på magen og synger ’Pål sine høner ...’»

William stusset.

Det var noe som ikke stemte med denne vakt-oboten. Han kjente igjen denne måten å snakke på.

«Dør?» sa han usikkert.

Vakt-oboten svarte ikke. Den ble stående og stirre på William en liten stund.

«Hva var det som avslørte meg?» sa den til slutt og hørtes litt skuffet ut. «Var det ’Pål sine høner’?»

«Ja», sa William og nikket. «Hva gjør du inni en vakt-obot?»

«Har fått meg ekstrajobb», svarte døra. «Trengte litt ekstra penger for å rydde opp i økonomien.»

William visste ikke helt hva han skulle kalle døra nå. Var den en vakt-obot eller en dør? Det kunne være det samme, han var uansett glad for å se den. Kanskje døra kunne hjelpe ham. Det virket som den visste nøyaktig hva William tenkte
på.

«Nå må du kalle meg dør-obot», sa den stolt.

«Ok», smilte William.

«Du kan uansett ikke gå rundt i gangene alene. Det vet du», sa dør-oboten og trillet enda nærmere. «Spesielt ikke nå som alarmen har gått.»

«Hva er det som har skjedd, da?» spurte William.

«Uvanlig aktivitet oppe på sykestua. Alle utganger er blitt stengt. Det er full utrykning.»

Plutselig ble gangen fylt av elektriske durelyder. William snudde seg akkurat idet en bøling med vakt-oboter kom susende rundt hjørnet. Alle holdt hver sin passivator i de lange metallarmene sine. Det var så mange vakt-oboter at William hadde problemer med å telle dem. Mens hjertet dunket i full galopp i brystet på ham så William seg forskrekket om etter et gjemmested.

Men det var for sent.

Vakt-obotene var allerede over dem. Gangen ble fylt av hylingen fra bremsende hjul da alle robotene stoppet samtidig. De ble stående en stund og stirre på William og dør-oboten før en av dem trillet frem og henvendte seg til dør-oboten.

«Problemer?» sa den med flat stemme og hevet passivatoren sin mot William.

«Eh ...», stammet dør-oboten usikkert. Den ble stående og rugge usikkert frem og tilbake mens de små, lysende øynene pendlet mellom William og vakt-oboten.

«Jeg har kontroll», stammet den frem til slutt.

«Det er alarmkode elleve i sektor syv», sa vakt-oboten.

«Jeg vet ... sektor syv, ja. Nettopp», sa dør-oboten og prøvde å høres så proff ut som mulig.

«Hvem er det der?» sa vakt-oboten og pekte på William med passivatoren sin.

«Det er … er …», begynte dør-oboten og skottet usikkert bort på William. «Det er ...»

«Jeg skanner ham», sa vakt-oboten utålmodig og holdt opp en panneskanner.

«Ikke nødvendig», sa dør-oboten og kjørte inn mellom vakt-oboten og William. «Jeg har fått strenge instrukser om å bringe ham direkte til Fritz Goffman.»

«Mener du at han er prioriteringspakke A-13?» sa vakt-
oboten og kikket på William.

«Ja», sa dør-oboten.

Vakt-oboten stirret på William i et par sekunder. «Hvorfor sa du ikke det med det samme?» Den vinket på de andre. «Videre, gutter!»

William trykket seg inntil veggen idet bølingen med vakt-oboter spant forbi dem gjennom gangen. Og like fort som de hadde dukket opp, var de borte.

«Det var nære på», sa dør-oboten. «Hva gjør du rundt i gangene her alene, egentlig?»

«Kan jeg være helt ærlig med deg?» sa William lettet. Han kastet et kjapt blikk i retningen hvor vakt-obotene hadde kjørt.

«Hvis du vil …», sa dør-oboten.

William var fremdeles skjelven etter at han nesten var blitt oppdaget av vakt-obotene. Og det var døra som hadde reddet ham.

«Jeg trenger hjelp», sa William. «Det er veldig viktig.»

«Hjelp til hva da?» spurte dør-oboten.

Ikke lenge etter småsprang William etter dør-oboten bortover gangen.

«Du vet at jeg kommer til å få store problemer hvis vi blir tatt», sa dør-oboten.

«Vi kommer ikke til å bli tatt hvis du gjør jobben din», sa William. «Ingen kommer til å reagere når jeg er sammen med deg. Det er jo jobben din å passe på meg. Du forstår hvor viktig det er å finne ut om Instituttet har løyet om Abraham? Og nå som alt som kan krype og gå av sikkerhets-oboter er oppe på sykestua, er dette det beste tidspunktet å finne Abraham på.»

«Ja … jeg forstår det», sa dør-oboten. «Men det er likevel fullstendig ureglementert.»

«Er du sikker på at du vet veien til det kryogeniske fryserommet?» spurte William.

«Jeg har aldri vært der før. Det er ikke så mange som pleier å ville gå dit», sa dør-oboten. «Ingen, faktisk.»

«Men du vet hvor det er, ikke sant?» sa William.

«Et øyeblikk», sa dør-oboten før den plutselig stanset og ble stående helt urørlig. Det virket nesten som om den hadde skrudd seg selv av. Behagelig ventemusikk strømmet ut av en liten høyttaler foran.

William kakket den i hodet med knokene. «Hallo!?»

Dør-oboten blinket til live igjen.

«Beklager forsinkelsen. Jeg måtte sjekke hele databasen», sa dør-oboten. «Det kryogeniske lageret er nemlig ikke merket av på det offisielle kartet. Men jeg fant det i de hemmelige filene. Jeg håper virkelig dette er verdt det.» Den fortsatte bortover gangen.

«Det håper jeg også», sa William til seg selv, og løp etter dør-oboten for å ta den igjen.

Han håpet på mange ting. Blant annet at det damen hadde fortalt ham om Abraham, bare var løgn. Men han kunne ikke spørre Goffman eller Benjamin. Han måtte finne ut av det selv.

«Hvordan har du tenkt å komme deg inn dit, da?» spurte dør-oboten. «Det kryogeniske lageret er et av de sikreste stedene på Instituttet.»

«Så du kan ikke få oss inn dit?» sa William.

Dette fikk dør-oboten til å le en metallisk latter. «Jeg kan vise deg veien, men jeg kan ikke få deg inn dit», sa den. «Jeg er ikke autorisert til å åpne dører på det nivået. Ingen er. Ikke engang Goffman eller Slapperton kan komme seg inn dit alene. Begge to må være der samtidig med hver sin sikkerhetsnøkkel.»

Dør-oboten skrenset rundt et hjørne og fortsatte. Den kjørte så fort nå at William hadde problemer med å holde følge.

«Men hvordan kommer jeg meg inn dit for å sjekke om Abraham fremdeles er der?» sa William. Hele planen hans var i ferd med å smuldre i stykker.

Plutselig stoppet dør-oboten. William, som holdt for stor fart til å klare å stoppe, måtte kaste seg til siden for ikke å krasje rett inn i den. I stedet krasjet han inn i veggen og tumlet bortover på gulvet. Dør-oboten ble stående med ryggen til William.

«Jeg kommer garantert til å få sparken for dette her», fortsatte den. «Eller verre … de kommer til å bygge meg om til en brødrister eller en hårføner.»

«Er det veldig viktig at du kommer deg inn dit?» sa dør-oboten uten å snu seg.

«Veldig!» sa William.

«Hvor veldig?» sa dør-oboten alvorlig.

«Liv-eller-død-veldig», svarte William.

Dør-oboten snudde seg mot William.

«Det kan godt være at jeg kan få deg inn», sa den. «Men da skylder du meg big time.»

kapittel 23

William og dør-oboten sto i enden av en lang, mørk gang.

De befant seg på ett av de nederste nivåene i det tilsynelatende endeløse kjellersystemet under Instituttet. Gangen var svakt opplyst av lysrør i taket, men var likevel så mørk at William ikke klarte å se hva som befant seg i andre enden.

«Er du sikker på at det er her?» hvisket William og skottet bort på dør-oboten.

«Ganske sikker», sa dør-oboten flatt tilbake. «I enden av denne gangen.»

Langs veggene på begge sider sto det gamle stålbur med noe som så ut som ødelagte mekaniske planter inni.

«Er de der fra den kybernetiske hagen?» sa William og nikket mot det nærmeste buret.

«Ja», sa dør-oboten. «Hagen ble stengt for et par måneder siden, og de plantene som ikke ble destruert ble flyttet ned hit.»

William husket da han traff Iscia for første gang. Det var inne i den kybernetiske hagen. Den samme hagen hvor hun hadde reddet ham fra å bli slukt av en mekanisk gressplen.

William vendte oppmerksomheten sin tilbake til mørket i enden av gangen.

«Og hva er planen din?» sa han. «Hvordan kommer jeg meg inn?»

«Det første du må gjøre, er å gjemme deg», sa dør-oboten.

«Gjemme meg?» sa William forvirret. «Hvorfor det?»

«La meg forklare», sa dør-oboten.

Fem minutter senere satt William på huk bak ett av de gamle stålburene. Han kikket skeptisk opp på den mekaniske planten som lutet slapt forover inne i buret. Rader med sylskarpe ståltenner glinset mot ham fra den halvåpne munnen.

Hjertet hamret i brystet på ham, og han konsentrerte seg om å puste rolig mens han tenkte på det dør-oboten hadde sagt til ham før den forsvant. Gjem deg bak buret og vent til du hører signalet.

Det viste seg at en av ekstrajobbene døra hadde hatt på
Instituttet i det siste, var som dørvakt her nede i det kryogeniske kammeret hvor Abraham visstnok lå nedfrosset.

Planen var ganske enkel, men likevel genial. Døra skulle forsøke å lure den andre dørvakten av vakt og så tilkalle Goffman og Benjamin, som var de eneste på hele Instituttet som sammen kunne åpne døra inn til fryserommet.

Og nå satt William alene nede i den tussmørke gangen, omringet av gapende kybernetiske planter. Hele situasjonen fikk ham til å grøsse.

Plutselig hørte han noe.

Summing fra et sted lenger borte i gangen. Han stakk hodet frem fra gjemmestedet sitt, og ble fullstendig blendet da to skarpe lykter lyste mot ham. William knep øynene sammen og trakk seg tilbake. Han huket seg ned mens han blunket febrilsk for å få synet tilbake, så han kunne se hvem det var som kom mot ham.

Han kikket ut akkurat idet den elektriske luftputebilen til Benjamin suste forbi. William så at det satt to stykker i bilen.

Benjamin og Goffman.

Luftputebilen forsvant i mørket i enden av gangen. William skulle til å krype frem fra gjemmestedet sitt da han kom på noe: Sjåførene.

Goffman ville garantert ikke komme ned hit uten de to ekle sjåførene sine. William ble sittende og vente, bare for å være på den sikre siden. Og ganske riktig. Nå hørte han skritt som nærmet seg. De to sjåførene passerte buret hvor William gjemte seg. Begge hadde hver sin passivator i hånda. Den ene av sjåførene stoppet rett foran buret, som om han kunne merke at William var der. De kalde øynene gled over burene langs veggen før sjåførene fortsatte videre.

William ble sittende. Plutselig hadde han ikke lyst til å finne ut om Abraham fremdeles lå nedfrosset der inne. Han ville bare komme seg opp og ut i frisk luft. Han ville komme seg bort fra Instituttet, bort fra England og tilbake til Norge. Hjem til mamma og pappa.

Plutselig hørte han plystring.

Det var signalet fra døra. Det betydde at det kryogeniske kammeret var åpnet. Som drevet av en usynlig kraft, kom William seg på beina og begynte å gå bortover gangen. Norge fikk vente. Det var nå eller aldri. Han måtte finne ut om Instituttet hadde løyet om Abraham hele denne tiden.

William stoppet da han fikk øye på et svakt lys foran seg i den mørke gangen.

Øynene hans hadde vent seg til mørket nå, og han kunne skimte Benjamins luftputebil som sto parkert utenfor en åpen dør. Verken Benjamin eller Goffman var å se, og ikke de to sjåførene heller. William våget seg forsiktig nærmere. Blikket hans saumfór bakken foran seg for noe han kunne komme til å snuble i. Han var livredd for å bli oppdaget. Sjåførene ville ikke nøle med å passivere ham. Og var det én ting William hadde lært etter at han kom tilbake til Instituttet, så var det at han hatet å blir passivert.

Da William kom nærmere, hørte han stemmer fra rommet innenfor døra. Det hørtes ut som om de var et godt stykke inne i rommet, så han fortsatte, og stoppet først da han kom frem til luftputebilen, og huket seg ned bak den. Han ble sittende sånn en stund til han var sikker på at det var trygt, før han lente seg frem og myste inn i det opplyste rommet.

Der inne, blant rader med det som måtte være avlange frysebokser, sto Goffman og Benjamin. De kikket seg forvirret omkring.

«Hva er det som skjer? Hvem var det som tilkalte oss?» hørte William Goffman si.

«Vet ikke», sa Benjamin. «Kan det ha vært falsk alarm?»

«Jeg har ikke tid til dette», fortsatte Goffman. «Vi defragmenterer Pontus om en halvtime. Jeg må komme meg tilbake.»

William lente seg enda lenger frem for å se bedre. Blikket hans gled over rekkene med frysebokser. Han kunne kjenne et kaldt gufs sive mot ham. Frostrøyken sto ut av munnen til de to mennene der inne.

Benjamin gikk bort til en tom plass i rekken av frysebokser.

«Jeg kan fremdeles ikke fatte og begripe hvordan de klarte å få ham ut herfra uten at vi merket det», sa han.

«Det kan være det samme nå», snøftet Goffman irritert og begynte å gå mot døra. «Det viktigste nå er at vi får ham tilbake før han tiner.»

William kunne ikke tro det han hørte. Det var virkelig sant. En av fryseboksene var blitt fjernet fra det kryogeniske rommet. Og William var ganske sikker på hvem det måtte være.

Goffman var på vei ut av fryserommet nå. William skjønte at han måtte komme seg unna. Han skulle til å trekke seg bakover og lenger inn i mørket, da han dunket borti noe.

Han kikket opp og møtte de kalde øynene til en av de rødhårete sjåførene.

kapittel 24

«Abraham er ikke på Instituttet! Dere lyver!»

Ordene glapp ut av William idet Goffman kom mot ham. «Sett ham ned», sa Goffman til sjåføren som holdt William i et stramt grep.

Goffman ble stående og betrakte William en liten stund. Til Williams overraskelse så han ikke så veldig sint ut.

«Hvis det skulle være noen som klarte å lure meg og Benjamin til å låse opp det kryogeniske kammeret, så måtte det være deg», sa han og sukket.

«Hvorfor fortalte dere ikke at han var borte?» sa William. Han kjente at sinnet var i ferd med å blusse opp i ham igjen.

«Det kan vi ta senere», svarte Goffman. «Defragmenteringen begynner om fem minutter. Kom med meg, det er på tide at du får vite hva det er som foregår.»

Goffman snudde seg mot en stor, rund dør som lignet dem man har i bankhvelv. Han nikket til et kamera i taket over dem.

Det lød et dypt drønn fra døra. Så begynte den å rotere som et gigantisk lykkehjul. Til slutt rullet den til side og forsvant inn i veggen som en skyvedør.

Goffman fortsatte inn gjennom den runde åpningen i veggen og vinket på William.

«Kom», sa han.

William fulgte etter ham, inn i en sluse som bare var et lite rom med en dør i andre enden.

«Hold hendene dine i været», sa Goffman og rakk opp begge hendene sine.

William gjorde det samme.

En stor luke i taket åpnet seg, og to par robotarmer senket seg ned. De holdt noe som så ut som romdrakter i hendene.

«Hold pusten til du hører klikket», var det siste han hørte Goffman si, før romdrakten ble tredd ned over ham.

Inne i drakten var det stummende mørkt. William kjente at pulsen steg.

Klikk, hørte han endelig, og han trakk pusten dypt.

Visiret i hjelmen, som til nå hadde vært helt svart, ble gradvis mer gjennomsiktig. William så seg omkring i det lille rommet. Det eneste han kunne høre nå, var sin egen pust.

«Denne veien», sa Goffman.

Det var radiokommunikasjon i hjelmene på de to draktene. William tok ett skritt fremover. Det var tungt å gå. Hva var disse draktene egentlig laget av? Og hvorfor måtte de ha dem på seg?

Han begynte å bli redd for at de plutselig skulle skytes ut i verdensrommet. Det var lenge siden han hadde innsett at alt kunne skje her på Instituttet. Goffman åpnet døra i den andre enden.

Den førte inn til noe som minnet om et romlaboratorium. Også her var veggene dekket med en slags aluminiumsfolie.

Et titalls mennesker i samme drakter som han og Goffman hadde på seg, jobbet med forskjellige maskiner.

William fikk øye på den gamle mannen fra glassburet. Han stirret på dette ubegripelige synet.

Så han hadde hatt rett.

Den gamle mannen fantes.

Overkroppen hans stakk fremdeles opp fra steingulvet. Men det var noe som var annerledes med ham nå. Han skinte i et grønnlig skjær og var nesten gjennomsiktig. Over ham hang en gigantisk laserkanon. Et grønt lys pulserte fra munningen som pekte ned mot den gamle mannen.

«Det er en litt uheldig knipe gamle Pontus Dippel har klart å sette seg i denne gangen. Men jeg har stor tro på at vi skal klare å redde ham», sa Goffman. «Vi har brukt mye tid på å kalibrere utstyret vårt for å gjøre det mulig å frigjøre ham.»

«Det er ham …», stammet William.

«Jeg vet», sa Goffman. «Du snublet over ham nede i kjelleren. Mens vi fremdeles jobbet med å finne ut hvordan vi skulle klare å få ham løs. Det har vært en kamp mot klokken å holde ham i live. Og når situasjonen er sånn som den er på Instituttet, kunne vi ikke fortelle deg sannheten. Håper du forstår.»

«Hva har skjedd med ham?» spurte William, uten å ta blikket fra den gamle mannen.

«Vi tror at han ble skutt med noe som ligner på en partikkeldefragmenteringsregulator», sa Goffman og ristet oppgitt på hodet. «Det er helt utrolig at han overlevde. Jeg håper virkelig han etter hvert kan fortelle oss hvem det var som angrep ham.»

«Jeg ...», begynte William, men ble avbrutt av en mann i romdrakt som kom bort og nikket kort til Goffman.

«Vi er klare til å gjennomføre fase fire-to-tre.»

«Bra», sa Goffman og nikket tilbake.

Uten å si noe mer snudde mannen og gikk tilbake til et kontrollpanel. Han løftet hånda som signal til en annen mann som satt oppe i et kontrollrom over dem.

«Vi kunne ikke ha kommet inn hit uten draktene. De er forsterket med stråleresistent panserbly. Det er derfor de er så tunge», sa Goffman.

Så pekte han mot Pontus Dippel.

«Han er rett og slett smeltet sammen med gulvet. Den strålen fra kanonen der gjør at kroppen hans sakte, men sikkert går i oppløsning, slik at vi kan fjerne ham fra steinen. Så setter vi ham sammen igjen».

Goffman tok en kort pause før han fortsatte. «Det er den eneste måten vi kan redde ham på. Han kommer nok til å få en del bivirkninger. Den forrige vi gjorde det med, fikk et ekstra øre.»

«Nedtelling begynner», sa en flat, men behagelig kvinnestemme over høyttaleranlegget. «Ti … ni … åtte … syv …»

«Hva er det som skjer?» sa William.

«Dette er fase tre», sa Goffman. «Det er den mest kritiske fasen, hvor vi skal forsøke å skille atomene i kroppen hans fra hverandre.»

«Er ikke det farlig», sa William og grøsset.

«Jo», sa Goffman.

William tenkte tilbake på møtet han nettopp hadde hatt med den ekle damen oppe på sykestua. Han begynte å forstå hvor nær han hadde vært å bli grillet. Og at det hun hadde siktet etter ham med, måtte ha vært en slags partikkeldefragmenteringsregulator.

«Strålen er høyfrekvent lyd», sa Goffman og pekte på den store, blinkende kanonen som hang over den gamle mannen. «Det er samme type teknologi som Benjamin har brukt på deg. Bare i mye mindre målestokk.»

«Fire … tre … to … én … Igangsett kvanteseparasjon.»

Glasset i hjelmen til William ble litt mørkere. Hjelmen hans visste tydeligvis hva som skulle skje.

En lav murring lød fra den store lydkanonen. William kjente at gulvet under dem vibrerte.

Så ble hele laboratoriet fylt av et kraftig, grønt lys. Han kunne kjenne trykkbølgene mot drakten, lukket øynene og lente seg fremover for å stå imot. Så ble det plutselig stille. Han åpnet øynene igjen, og så til sin forskrekkelse at den gamle mannen var forsvunnet.

«Hvor ble han av?» ropte William.

«Han er der inne, håper jeg», sa Goffman og pekte mot et glassbur i hjørnet av rommet.

«Ti sekunder til kvantesammensmelting», sa damestemmen og begynte å telle nedover. «Ti … ni … åtte … syv …»

William stirret med fasinasjon på konturene av et menneske som sakte, men sikkert materialiserte seg inne i det lille glassburet.

«Fire … tre … to … én … Sammensmelting fullført», sa kvinnestemmen.

Så ble alt stille.

Ingen så ut til å ville være den første til å gå bort til buret og sjekke om alt hadde gått bra. Plutselig ble døra til glassburet revet opp, og Pontus Dippel stormet ut.

«Vi må fakke henne», ropte han og viftet febrilsk med armene.

Han fikk øye på Goffman, og kom løpende rett mot ham.

«Goffman …Vi må få tak i henne før hun får satt den i gang!»

Goffman løftet hendene som tegn til at den gamle mannen skulle roe seg ned.

«Det første først», sa han med autoritær stemme. «Du har vært igjennom en kvantesammenslåing. Vi må få deg til sykestua for en legesjekk før vi gjør noe som helst mer.»

Det var først nå William oppdaget hva som hadde skjedd med den gamle mannen. Skjegget hans var borte. Eller … det var ikke borte, det hadde byttet plass. Nå sto det grå skjegget rett til værs midt oppå hodet hans.

Pontus Dippel ga seg ikke. Han grep tak i romdrakten til Goffman og ristet i den mens han ropte panisk:

«Det var Cornelia som gjorde det! Jeg kjente henne igjen. Cornelia Strangler … og jeg vet hva det er hun prøver å gjøre!»

Så gikk øynene til Pontus i kryss, og han falt om på gulvet.

kapittel 25

William satt overfor Goffman i den spesialkonstruerte Rolls-Roycen til Instituttet.

De beveget seg lydløst gjennom natta i en voldsom fart. Utenfor var det bekmørkt. William kikket på Goffman, som rotet nervøst oppi en stresskoffert som lå oppslått på fanget hans. Han tok opp en falmet, grå mappe, klappet kofferten sammen og satte den fra seg på gulvet. William svelget og kikket bort på Pontus Dippel som satt ved siden av ham. Skjegget hans stakk fremdeles rett opp fra hodet hans som en forvirret hanekam.

«Hvor skal vi?» spurte William.

«Til Oxford», sa Goffman. «Men det er ikke sikkert vi rekker det.» Han kikket ned på noe som så ut som et litt merkelig armbåndsur. «Atten timer og trettisyv minutter til han tiner», mumlet til han til seg selv.

«Hvem tiner?» spurte William. «Abraham?»

Goffman svarte ikke.

«Hva er det der?» sa William og pekte på det Goffman hadde rundt håndleddet.

«Det er en kryogenisk monitor», sa Goffman. «Den er direkte tilkoblet Abrahams fryseboks.»

Han kastet et usikkert blikk bort på Pontus, som bare nikket mot mappa Goffman holdt i hendene.

«Det tar oss tretten minutter til Oxford. Kanskje mindre, med den farten vi holder. Vi kan like godt bruke tiden effektivt», sa Goffman og rakte William mappa.

William tok den imot og leste det som sto på en maskinskrevet etikett utenpå.

Bilen svingte kraftig til siden, og Goffman dultet borti Pontus, som klamret seg til dørhåndtaket. Da bilen hadde stø kurs igjen, famlet Pontus etter setebeltet og spente seg fast.

«Cornelia Strangler?» sa William. «Hvem er det?»

«Hun døde for mange år siden», mumlet Pontus. «Men det var hun som smeltet meg fast i gulvet … Cornelia. Det er jeg sikker på. Bombesikker …»

«Åpne mappa, så får du se», sa Goffman og pekte.

William åpnet den, og skvatt da han så fotografiet på første side.

Det var et gammelt svart-hvitt-bilde av en dame. Han kjente henne igjen med det samme. Hun stirret rett på ham med stikkende, ville øyne gjennom det halvlange, svarte håret som dekket halve ansiktet hennes.

Det var henne. Den samme damen som hadde oppsøkt ham utenfor skolen i Norge og på Instituttet. Og det var hun som hadde angrepet ham inne på sykestua.

«Var det henne du så?» spurte Goffman og lente seg fremover.

William svelget.

«Ja, det var henne», svarte han lavt. «Er dette Cornelia?»

«Ja», sa Goffman. «Det der er Cornelia Strangler … Du husker hvordan Abraham Talley fant luridiumet?»

William nikket.

Hvordan kunne han glemme det?

Abraham Talley var blant de første arbeiderne som begynte den gigantiske jobben med å grave ut tunnelene som senere skulle bli T-banesystemet i London. Og det var der nede han kom over en klump med et merkelig metallisk stoff. William forsto hvorfor han hadde plukket det opp. Han ville nok ha gjort det samme selv, av ren nysgjerrighet. Men han forsto ikke hvordan Abraham kunne gjøre det han gjorde like etterpå, etter at luridiumet hadde kommet inn i kroppen
hans.

Han hadde tatt livet av alle de andre arbeiderne der nede. Kvalt dem med sine egne hender.

«Etter at Abraham ble funnet nede i tunnelene, ble han fraktet til sykehuset, hvor han forsvant sporløst et par timer senere», fortalte Goffman. «Det viser seg at den han søkte tilflukt hos, var Cornelia Strangler. Han var svak, og hun stelte ham til han var bedre. Etter dette ble hun på en måte assistenten hans.» Han tok en liten pause.

«Vi trodde lenge at Cornelia Strangler døde på slutten av 1800-tallet.»

William kikket ned på bildet av Cornelia igjen.

«Helt til hun begynte å dukke opp igjen midt på 1900-tallet», fortsatte Goffman.

«Hvordan er det mulig?» sa William.

«Vi vet ikke», sa Goffman og trakk oppgitt på skuldrene. «Det er et stort mysterium.»

«Abraham ble jo udødelig etter at han fikk luridiumet i seg. Kan det samme ha skjedd med Cornelia?» foreslo William.

«Vi er ganske sikre på at hun ikke fikk luridium i seg», svarte Goffman.

«Hvordan kan dere være så sikre på det?» protesterte William.

«Fordi vi for tretten år siden fant den balsamerte kroppen hennes i et avsidesliggende kloster i Nepal», svarte Pontus.

Goffman vred litt på seg i stolen. «Bla om», sa han og nikket mot mappa, og William bladde om. Der var det enda et bilde, men nyere enn det forrige. Det så ut som det var tatt av et overvåkningskamera. Det viste en mørk skikkelse som trillet på noe som lignet en fryseboks på hjul. Skikkelsen på bildet var utydelig, nesten gjennomsiktig. Men William dro med en gang kjensel på den lange skinnfrak-
ken.

«Er det også henne?» spurte han.

«Vi tror det ...», sa Goffman alvorlig.

«Hvor ble dette tatt?» sa William.

Goffman skiftet sittestilling igjen. Det virket som han kvidde seg for å si det han var i ferd med å si. På nytt kikket han bort på Pontus.

«Det ble tatt av et overvåkningskamera på Vitenskapshistorisk museum i Oxford», sa han lavt. «Og det er dit vi skal nå.»

«Hva gjorde hun der?» sa William.

«Hele den kryogeniske tanken med fryseelementer, nitrogenbeholdere og Abraham Talley oppi, forsvant fra kjellerhvelvet på Instituttet. Rett foran ansiktene på oss», sa Goffman og tørket nesa med et lommetørkle. «Vi tror nå at hun har brukt portalen i Oxford til å sende Abraham til Himalaya.»

«En portal ... i Oxford?» utbrøt William, og husket plutselig at Cornelia hadde snakket om en portal da hun oppsøkte ham på sykestua.

Goffman bøyde seg ned og trakk en annen mappe opp av stresskofferten. Denne mappa så nesten helt ny ut. Han kikket bort på Pontus igjen.

Pontus nikket alvorlig.

«Bedre å vise ham det før vi kommer dit», sa han.

Goffman rakte mappa mot William.

William snudde den og kikket på forsiden, hvor det sto TOPPHEMMELIG, med store svarte bokstaver.

«Åpne og se», sa Goffman.

William åpnet mappa og leste det som sto på første side.

«Kryptalportal», leste han høyt. «Hva er en kryptalportal?»

«Ikke så høyt», hvisket Goffman og la fingeren over munnen.

«Bla om», sa han.

William gjorde som han ble bedt om.

På neste side lå det et fotografi. William plukket det opp og så på det. Det var bilde av en gigantisk rockering av metall, og ved siden av sto bestefar. Ringen så ut til å være dobbelt så høy som ham.

«Vi fant den dypt nede i bunkeren under London, og fraktet den i all hemmelighet til et supersikkert hvelv i Oxford», forklarte Goffman.

«Men hva gjør den?» sa William.

«Det er en slags avansert teleportør. Bare veldig, veldig gammel», sa Goffman.

«Hvor gammel da?» spurte William.

«Vi vet ikke. Vi har ikke klart å karbondatere den. Men vi regner med at den ganske sikkert er mer enn fire hundre millioner år gammel.»

«Fire hundre millioner?» utbrøt William og så forbauset på de to mennene foran seg.

Han strøk pekefingeren over bildet av bestefar og portalen.

«Er det der bestefar er nå?» spurte han håpefullt. «I Oxford?»

«Nei», svarte Goffman kort.

William ble sittende og stirre på bildet av den runde portalen. Kunne han stole på dem nå? Etter alt de hadde holdt tilbake av informasjon. Etter at de hadde løyet for ham.

Han satte øynene i Goffman. «Hvorfor løy dere om Abraham?»

«Det var bestefaren din som ville vente med å fortelle deg det», sa Goffman.

«Bestefar?» utbrøt William. «Hvorfor det?»

«For å beskytte deg», sa Goffman. «Det første bestefaren din gjorde etter at Abraham forsvant, var å hente deg tilbake til Instituttet. Du har vært under nok stress i det siste. Han mente at det ikke ville gjøre ting bedre hvis du i tillegg fikk vite at Abraham var borte.»

William kjente seg dårlig. En kvalmende følelse dukket opp i magen. Det var en følelse han hadde hatt før. Følelsen av frykt. Den samme frykten han hadde kjent den gangen Abraham forsøkte å kvele luridiumet ut av ham i bunkeren under London. En følelse av hjelpeløshet spredde seg i hele kroppen, og han følte seg plutselig helt matt.

«Så Abraham er på frifot igjen», hvisket William og så ut på mørket utenfor bilvinduet.

«På én måte er han på frifot», sa Goffman og kikket ned på armbåndsuret sitt. «Men han er fremdeles dypfryst.»

«Så lenge det varer», kom det kort fra Pontus.

Goffman ristet oppgitt på hodet. «Ikke i mine villeste fantasier hadde jeg trodd at noen skulle klare å stjele hele den kryogeniske tanken. Jeg trodde jeg hadde tenkt på alt. Men jeg hadde ikke tatt Cornelia med i beregningen. Hun er jo død.»

«Var død», la Pontus til.

«Hvordan er det mulig», fortsatte Goffman. «Å vende tilbake fra de døde på den måten?»

William tok seg til panna. Det føltes som om hodet hans ville eksplodere. Etter at Abraham ble dypfryst og innelåst i kjelleren på Instituttet hadde frykten til William endelig sluppet taket. Men nå var den tilbake. Og den var sterkere enn noen gang.

«Vi tror at Cornelia brukte deg til å aktivere hovedportalen i Himalaya», sa Goffman.

«Med orben?» sa William. Nå begynte ting endelig å falle på plass.

«Nettopp», sa Pontus. «Og nå er det bare du som kan deaktivere den igjen. Vi må komme oss til Oxford og stoppe henne før hun får brukt portalen til å komme seg til Himalaya.»

«Og hvis vi ikke rekker det?» spurte William.

«Da må vi reise dit ... til Himalaya», sa Goffman alvorlig.

Det var da William kjente det.

Kulda.

Den kjentes først i magen, som om han hadde svelget en isklump. En kald smerte som spredde seg opp gjennom kroppen hans og fortsatte ut i armene.

William kikket ned på hendene sine. De hadde allerede begynt å skjelve. Og han begynte å hakke tenner. Han var i ferd med å få et nytt anfall.

«Hva er det, William?» hørte han Goffmans stemme si. Men han hadde det allerede for vondt til å svare.

William tok seg til magen og krøket seg sammen. Kaldsvetten rant nedover panna hans, og han ramlet sammen på gulvet i bilen. Der ble han liggende og riste ukontrollert mens krampene bølget gjennom kroppen hans.

Synet hans forsvant. Og alt ble mørkt. Han holdt hendene opp foran seg. Klamret seg til bilsetet. Han hørte stemmer, men han forsto ikke hva de sa. Han bet tennene sammen. Få det til å slutte! Få det til å slutte! gjentok han inni seg.

Men det sluttet ikke.

Krampene ble bare verre og verre. Helt til han med et voldsomt rykk ble skutt ut av sin egen kropp og skjøt gjennom lufta. Da han åpnet øynene igjen, sto han i en gigantisk hall. Samme hallen som han hadde sett under første behandling hos Benjamin. Den gigantiske kula svevde fremdeles i midten av rommet.

Han fikk øye på en skikkelse som sto på gulvet under kula.

En mann.

En mann han hadde sett før.

Det var Abraham Talley. Og han vinket på ham. Som om han ville at William skulle komme nærmere. Men William ble stående.

Med ett forsvant Abraham. Og en ny skikkelse dukket opp.

«Pappa?» utbrøt William forskrekket.

Pappa smilte til ham og tok et par skritt mot ham med exo-skjelettet.

«Jeg begynner å få taket på det nå», sa han stolt.

«Pappa?» ropte William. Han prøvde å gå mot ham, men beina var tunge som bly. Ville ikke lystre ham.

«Husk at du er sterkere enn du tror», sa pappa og smilte.

kapittel 26

De to sjåførene hjalp William ut av bilen og støttet ham opp trappene.

Han var ør, og ansiktet hans var dekket av svette. Men han var fremdeles kald. Dette anfallet var det kraftigste han hadde hatt. Og nå føltes det som om han hadde spurtet en maraton.

«Jeg … jeg kan gå selv», stammet han.

De to mennene ventet til de var nådd toppen av trappene før de slapp ham. William støttet seg til veggen. Han skalv så fælt at han hadde problemer med å stå oppreist.

Den tunge døra gled opp, og Pontus vinket på dem. De to sjåførene gikk inn først med passivatorene hevet.

«Jeg er rett bak deg», sa Goffman og pekte på døra.

William rettet seg opp og begynte å gå. Det føltes som han nettopp hadde gått av en karusell. Han kjente at Goffman støttet ham i ryggen med den ene hånda mens de fortsatte inn gjennom de store eikedørene.

Pontus stoppet i enden av gangen. Han trykket inn en kode på et display på veggen og la hånda på en liten sensor. Et kort blipp, og veggen åpnet seg.

«Kom», sa Pontus.

Snart sto de inni en heis. Døra gled igjen bak dem, og et blått lys i taket ble tent.

«Velkommen, Pontus», sa en behagelig kvinnestemme.

«Takk, Belinda», sa Pontus. «Har noen andre tatt heisen i dag?»

«Nei», svarte Belinda.

«Vi har dårlig tid», sa Pontus.

Det rykket i heisen da de skjøt nedover så fort at de nesten lettet fra gulvet.

Etter heisturen fortsatte de bortover en mørk gang og stoppet utenfor en solid jerndør.

«Det var her Cornelia Strangler gikk til angrep og tvang meg til å aktivere portalen», forklarte Pontus.

Han rynket plutselig på nesa og så seg omkring. «Merkelig», sa han. «Det skulle ha vært en vakt her ...»

William stanset da han var kommet inn i rommet.

Han hørte et klikk, og en svak lampe i taket ga akkurat nok lys til at de kunne skimte omgivelsene rundt seg.

«Pass deg», sa Goffman og holdt William tilbake.

De sto rett foran kanten av et stort og firkanta hull i gul-
vet.

«Det var der de måtte skjære meg løs», sa Pontus.

William stirret ned i det mørke hullet og grøsset.

«Den er veldig lysømfintlig», sa Pontus og pekte på en gigantisk ring som svevde midt i rommet. William ble stående og stirre på ringen som roterte sakte i løse lufta foran dem mens den ga fra seg en lav summing. Det måtte være portalen, tenkte William.

«Hva ...?» ropte Pontus plutselig.

Han pekte på noe som stakk ut fra veggen bak portalen. Det var så mørkt at William til å begynne med ikke så noe som helst. Den ene sjåføren løftet passivatoren sin og lyste med lommelykta som var montert foran på munningen. En menneskefot med grønn bukse og svart sko stakk ut av veggen.

«Og der …!» ropte William og pekte på overkroppen til en mann som stakk opp fra gulvet i et hjørne.

«Det er vaktene», sa Pontus. «Hun har vært her!»

Pontus skyndte seg bort til mannen som stakk opp fra gulvet, satte seg ned på huk og kjente på pulsen hans. «Han lever», utbrøt han lettet.

Vakten stønnet og åpnet øynene. Han så seg forvirret rundt og fikk øye på Pontus.

«Det var en dame …», sa han svakt. «Hun hadde en … hånd.» Mannen fikk ikke sagt mer før han mistet bevisstheten igjen.

«Kontakt Instituttet», sa Goffman og pekte på en av sjåførene. «Si at vi trenger en portabel defragmenteringsregulator her med det samme. Vi kjenner den riktige frekvensen nå. Vi kan kanskje redde dem.»

Sjåføren nikket og hastet ut av rommet.

Pontus kom seg på beina igjen og gikk bort til portalen. Han la hånda mot den metalliske overflaten.

«Den er fremdeles varm», sa han med en kontrollert, men dirrende stemme. «Det betyr at vi er for sent ute. Hun er allerede igjennom.»

«Hva om vi stanser den nå?» sa Goffman og pekte på portalen.

«Det er ingen vits», sa Pontus nedslått. «Hun er allerede fremme.»

«Kan vi ta samme vei?» spurte Goffman.

Pontus lente seg helt frem mot overflaten og studerte tegnene. Han mumlet for seg selv mens han gikk rundt den roterende ringen.

«Ja. Kanskje», sa han.

Men plutselig stoppet summingen, og den store ringen gikk i bakken med et høyt klank. Der ble den liggende. Nå var det stille som i graven.

«Hva var det?» hvisket William.

«Den er blitt deaktivert ... Hun har deaktivert den fra den andre siden», sa Pontus.

«Er hun i Himalaya allerede?» utbrøt William.

Pontus nikket alvorlig. «Dette er ikke bra!»

Goffman tok opp mobilen fra lomma og slo et nummer.

«Gjør klar flyet. Vi skal til Himalaya», sa han og la på.

kapittel 27

En kort kjøretur senere stoppet Rolls-Roycen på et stort jorde i utkanten av Oxford.

De to sjåførene stilte seg midt ute på jordet og skrudde på lommelyktene på passivatorene. Lysstrålene pekte opp mot den stjerneklare nattehimmelen.

William sto sammen med Goffman og så opp. En gang iblant kikket Goffman nervøst ned på den kryogeniske nedtellingen rundt håndleddet. Nå var det bare William, Goffman og de to sjåførene. Pontus var blitt igjen på museet for å assistere i redningen av de defragmenterte vaktene.

Så hørtes en fjern rumling.

«De er her», sa Goffman og pekte mot himmelen.

Og plutselig materialiserte et gigantisk fly seg der oppe, og kom mot dem i stor fart.

«Hvor skal det lande?» sa William.

«Det skal ikke det ...», svarte Goffman.

William ble stående i undring og stirre opp på det store flyet som stoppet i lufta over dem og ble hengende. Flyet måtte være like langt som en fotballbane. Det var formet som en gigantisk hval, var hvitt som snø og hadde ingen vinduer. Selv ikke foran, der pilotene pleide å sitte på vanlige fly. En luke åpnet seg under flyet og en lang metallarm med en plattform under ble senket ned foran dem.

«Kom», sa Goffman og trakk William med seg.

Snart sto William, Goffman og de to sjåførene i et stort lasterom inne i flyet. Luka i gulvet lukket seg bak dem, og det brummet i kraftige motorer.

«Flyet vil ta oss til Himalaya», sa Goffman.

«Vi er forberedt på det meste. Det der for eksempel, er en snøevaporator.» Goffman pekte på en maskin på størrelse med en trillebår. Den hadde to hjul og en trompetlignende tut foran. «Og det der, er redningskapslene.» Goffman pekte på to glasskuler som sto foran en stor dør i veggen.

«Redningskapsler?» gjentok William.

«I tilfelle noe skulle skje ... med flyet», sa Goffman.

«Redningskapsler i glass», sa William. «En merkelig kombi-
nasjon.»

«Panserglass», sa Goffman.

«Og de der?» sa William og pekte på en rekke med drakter som hang langs veggen.

«Det er siste prototype av Ultradraktene våre. Vi er veldig stolte av denne modellen», sa Goffman.

William gikk bort til en av draktene. «Hva kan de gjøre?» spurte han.

«De er laget av et tenkende materiale som kan bli mykt eller hardt, alt ettersom hvilken situasjon den som har den på seg, befinner seg i», svarte Goffman. «Og sålene under skoene forandrer seg og tilpasser seg underlaget man går på.»

William strøk fingrene over stoffet. Han kjente at det forandret tekstur idet han rørte ved drakten.

«Kult», hvisket han for seg selv.

«Velkommen, herr Goffman», sa en stemme bak dem.

«Takk», svarte Goffman.

William snudde seg og fikk øye på en firkantet robot på størrelse med en bruskasse. Den kikket opp på dem med et stort ball-lignende øye.

«Jeg viser dere til rommene deres. Vi spiser om trettién minutter», fortsatte den merkelige kassen. «Følg meg.»

Goffman fulgte etter roboten som humpet bortover.

«Nå som jeg har deg her», sa roboten og kikket opp på Goffman med det store øyet sitt, «så har jeg et par ting jeg vil prate med deg om.»

«Jaså. Hva da?» sa Goffman.

«Jeg trenger et navn. Jeg er lei av å ikke ha noe navn», sa kassen.

«Inntil videre kaller vi deg for Beta. Det får holde. Du er ikke engang patentert ennå», sa Goffman. «Du er ikke helt ferdig, rett og slett.»

«Hvis jeg kan få komme med forslag til endringer, så må det være formen», sa Beta. «Rund hadde kanskje vært mer praktisk. Da kunne jeg ha trillet. Eller et par hjul, kanskje?»

«Vi får se», sa Goffman og snudde seg mot William.
«Du har en egen lugar. Jeg anbefaler på det sterkeste at du får deg litt søvn. Vi er framme om noen timer. Beta viser deg veien.»

«Følg med meg», sa Beta og humpet bortover metallgulvet som en gigantisk terning.

William kom inn i en romslig lugar og så seg omkring. Her inne var det en seng, en liten sofa, et skrivebord og en flatskjerm som hang på veggen. Den viste et bilde av skyer og blå himmel.

William gikk bort til flatskjermen og studerte den.

«Flyet har ikke vinduer. Derfor har hvert rom en skjerm som viser hva som skjer på utsiden», sa Beta. «Noen får jo klaustrofobi av å ikke kunne se ut. Skjermene hjelper.»

«Kult», sa William.

«Det blir kulere», fortsatte Beta. «Om fem minutter forlater vi atmosfæren og er i prinsippet ute i rommet.»

«I verdensrommet?» utbrøt William og stirret tilbake på roboten.

«Jepp», sa Beta. «Det er mye raskere, så å si ingen luftmotstand. Som å reise i vakuum. Vanlige fly bruker tolv timer. Vi er fremme på litt mindre enn to timer.»

«Wow», sa William imponert, og kastet et blikk på flatskjermen som viste at den blå himmelen ble gradvis mørkere etter hvert som de steg opp over jordklodens atmosfære.

«Det er briefing i kantina om tretti minutter», opplyste Beta og rygget ut av rommet.

kapittel 28

«Der er du», ropte Goffman idet William kom inn i kantina. «Nå er vi alle her.»

Goffman pekte på to personer som satt ved bordet med ryggen til. Den ene av dem snudde seg og smilte til ham.

«Iscia!» utbrøt William. «Hva gjør du her?»

«Hva tror du?» sa hun. «Vi skal være med, så klart.»

«Vi?» spurte William, og så mot den andre personen som fremdeles satt med ryggen til. Og nå skjønte han hvem det var.

Freddy snudde seg og smilte oppriktig til ham. Et smil William likevel ikke klarte å gjengjelde. Han ble stående og kjenne på de blandede følelsene som boblet opp i ham. På den ene siden var han kjempeglad for at Iscia var her. Og på den andre siden ... Freddy.

«Kom og sett deg», sa Goffman til William. «Det er ennå ikke for sent å bestille mat.»

William gikk bort til den eneste ledige stolen, rett ved siden av Freddy. Han nølte.

Freddy reiste seg og rakte frem hånda.

«William. Så godt å se deg», sa han.

«Eh ...?» var det eneste William klarte å si.

Freddy ble stående og smile med hånda utstrakt.

«Ta ham i hånda, da!» hvisket Iscia og dultet borti William med albuen.

Forfjamset tok han Freddys hånd og klemte den.

«Hva vil du ha?» spurte en flat stemme bak ham.

William snudde seg og oppdaget serverings-oboten som hadde kommet opp på siden av ham.

«Hva vil du ha å spise?» gjentok serverings-oboten.

«Ta kjøttbollene», sa Freddy. «De er skikkelig gode.»

William ble stående i villrede. Han var fremdeles for satt ut til å kunne forholde seg til kjøttboller.

«Kjøttboller skal bli», sa serverings-oboten og kjørte av gårde.

«Sett deg», sa Freddy og trakk ut den ledige stolen.

William satte seg og kikket bort på Goffman, som kremtet og trakk en fjernkontroll opp av lomma. Han trykket på en av knappene, og et hologram av en gyllen ring kom til syne i lufta rett over bordflaten.

«Alle vet hva dette er?» sa Goffman.

«En portabel semi-portal», sa Freddy. «Det er én av de fire inngangene som fører til kryptalportalen i Himalaya.»

«Korrekt», sa Goffman og klappet Freddy på skulderen. «Dette er en nøyaktig kopi av semi-portalen som befinner seg i kjelleren til Vitenskapshistorisk museum i Oxford. Vi vet at det finnes totalt fire slike semi-portaler.»

«Hvor mange har dere funnet, da?» spurte Iscia.

«Bare denne», sa Goffman og pekte på hologrammet.

«Og hva gjør den?» sa Iscia.

«Den fremkaller blant annet anfallene som William har vært plaget med,» sa Goffman og smilte lurt til William.

William ble så paff at han holdt på å ramle av stolen.

«Har den?» utbrøt han.

«Ja», fortsatte Goffman. «Benjamin fikk en tydelig måling da Cornelia brukte portalen i dag. Det er den som har sendt ut lydbølgene som har fremkalt anfallene dine.»

«Så hver gang jeg har hatt anfall betyr det at hun har brukt portalen?» sa William.

Goffman nikket.

«Under TV-programmet, på skolen og…» William tenkte på de andre gangene anfallene hadde kommet.

«Hver eneste gang,» sa Goffman.

Den lille gruppa ble sittende i stillhet en stund.

«Og hvor mange kryptalportaler finnes det?» spurte Freddy til slutt.

«Bare én», sa Goffman. «Vi vet hvor den befinner seg, men ikke hvordan den ser ut. Vi har ikke vært der inne ennå».

«Men hva gjør en kryptalportal?» spurte Iscia.

Goffman klødde seg på haka mens han kikket mot hologrammet som roterte over bordet.

«Vi vet ikke så mye om den», begynte han og kremtet. «Men vi tror at den ble brukt til å evakuere jorda for mer enn fire hundre millioner år siden.»

«Av hvem da?» spurte William. «Det fantes ikke mennesker på jorda for så lenge siden.»

«Vi vet faktisk ikke», sa Goffman.

William kunne se at frustrasjonen lyste i øynene hans. Goffman var ikke en mann som slo seg til ro med å ikke vite.

«Og nå vil Cornelia bruke kryptalportalen til å sende Abraham av gårde?» spurte William.

«Ja», svarte Goffman. «Men vi vet ikke hvor ... Jeg kan ikke forstå hvorfor han vil reise ut til dem som i sin tid flyktet vekk fra luridiumet. Han vil ikke akkurat få en hjertelig velkomst, han som er full av luridium.»

En tanke slo ned i William. Først virket den ganske dum, og han skjøv den fra seg. Men jo mer han tenkte på den, jo mer skremmende ble den. Han kikket opp på Goffman.

«Hva om det ikke var menneskene som forlot jorda den gangen?» foreslo han. «Men luridiumet? Eller mennesker som ...» William nølte litt før han fortsatte. «Meg og ... Abraham?»

Goffman stanset opp. Han ble stående ubevegelig mens ansiktet hans brått mistet farge.

«Det er en ...», begynte Goffman og svelget, «en teori vi har jobbet med selv også», fortsatte han. «En veldig ... skremmende teori.»

kapittel 29

Det var først nå, da William var tilbake på lugaren sin, at frykten for alvor slo ned i ham.

Det var noe veldig skremmende med måten Goffman hadde reagert på da William foreslo at det kunne ha vært luridiumet som hadde forlatt jorda.

Han kunne fremdeles se for seg Goffmans øyne, og redselen som lyste i dem. Det var som om bare tanken på at mennesker fulle av luridium hadde forlatt jorda var nok til å skremme vannet av ham.

William skvatt da det plutselig banket på. Døra åpnet seg, og Iscia stakk hodet inn.

«Kan jeg komme inn?» spurte hun.

William nikket, og Iscia lukket døra forsiktig etter seg.

«Du fikk større lugar enn meg», sa hun og satte seg på senga hans. Hun gynget opp og ned som for å teste madrassen. «Bedre seng også.»

William visste ikke hva han skulle si. Hvordan kunne hun snakke om lugarer og senger nå?

«Jeg liker dette flyet», sa Iscia og smilte. «Synd vi ikke skal være lenger.»

De ble sittende og se rundt i rommet et par sekunder.

«Hvordan går det med deg?» spurte hun og kikket på den store kompressen han fremdeles hadde i panna.

«Det går fint», sa han.

«Du totalvraket jo nesten hele depotet til Instituttet», fortsatte Iscia. «Utrolig at de ikke bare sendte deg rett hjem.»

«Men han ble ikke så sint som jeg hadde fryktet», sa William kort. Han likte ikke å tenke på det som hadde skjedd.

Det ristet lett i flyet, og Iscia holdt seg fast i senga.

«Jeg hater turbulens», sa hun og så seg nervøst omkring. «Men du? Jeg forsto ikke helt reaksjonen til Goffman. Gjorde du?» Hun kikket granskende på William.

«På en måte ... ja.»

«Fortell, da», sa hun. «Er det ikke en bra ting hvis det var luridiumet som forlot jorda den gangen?»

«Ikke hvis Abraham kommer seg gjennom portalen og får dem som dro til å komme tilbake igjen», sa William. «Jeg tror egentlig ikke at luridiumet og de som bodde på jorda på den tiden, var bestevenner.»

Iscia svarte ikke.

William kunne se at tankene raste rundt i hodet hennes nå. Og at hun jobbet for å forstå alvoret i situasjonen.

«Men hvorfor forlot luridiumet jorda da?» fortsatte hun.

«Det ville vel ikke være her lenger», sa William og smilte ertende.

«Duh …», sa Iscia og dasket ham i skulderen. «Vær litt seriøs da.»

«Det er så lenge siden, mer enn fire hundre millioner år siden», sa William. «Jeg vet ikke engang hvordan jorda så ut på den tiden ... var det dinosaurer her da?»

Smilet forsvant plutselig, og hun ble sittende og stirre alvorlig ut i lufta. Som om hun nettopp hadde kommet på noe viktig. Så spratt hun plutselig opp fra senga og begynte å gå frem og tilbake over gulvet.

«Var det for fire hundre millioner år siden at dette skjedde?» spurte hun mens hun trippet frem og tilbake foran William.

Han nikket.

«Det lå en gammel pergamentrull nede i depotet, der det sto noe om en sivilisasjon som ble utryddet fra jorda for fire hundre millioner år siden.» Iscia stoppet og snudde seg mot William. «Kan det ha vært luridiumet?»

William trakk på skuldrene.

«Vet ikke», sa han. «Det kan jo være. Hvis det var en haug med folk fulle av luridium, sånn som Abraham …» William tenkte på det Abraham hadde gjort i tunnelen under London etter at han fikk luridiumet i seg. Alle menneskene der nede ble funnet døde.

På nytt ristet det i flyet. De ble sittende og vente på at det skulle gå over.

«Jeg må komme meg tilbake», sa Iscia og reiste seg. Hun stanset ved døra og snudde seg mot ham.

«Er du ikke lettet?» sa Iscia.

«Hva mener du?» sa William og så spørrende på henne.

«At de har funnet ut hva som utløser anfallene dine?»

«På en måte», sa William og vred på seg.

«På en måte?» gjentok hun.

«Hvis den lille portalen i Oxford var sterk nok til å utløse anfallene,» sa William.

Han kikket ned på hendene sine.

«Så lurer jeg på hva selve kryptalportalen i Himalaya kan gjøre.»

Et alvorlig drag kom over ansiktet til Iscia. Hun skulle til å si noe, men ble avbrutt av at det plutselig ristet kraftig i flyet igjen. Denne gangen gikk det ikke over, ristingen bare fortsatte, og en alarm begynte å ule.

«Vi må komme oss i sikkerhet!» ropte Iscia.

William slapp taket i senga, og sjanglet på ustøe bein mot døra. Han fikk åpnet den og kikket ut i korridoren.

«Ingenting å engste seg for. Bare litt lett turbulens», sa en stemme der ute rolig.

William så ned og fikk øye på Beta som var på vei forbi døra hans.

«Dette er mer enn turbulens», ropte William tilbake.

Med ett forsvant gulvet under dem, og de ble slengt opp i taket. William tok seg for med hendene, og ble hengende fast.

«Ikke noe å bry seg om», sa Beta. «Bare litt fritt fall.»

kapittel 30

«Fritt fall?» ropte William.

«Ja … men bare litt», svarte Beta. «Det er snart over.»

«Hva er snart over? Livene våre?» ropte Iscia, som hang i taket rett ved siden av William.

William hørte ikke hva Beta svarte, for plutselig dumpet de ned på gulvet igjen.

«Vi må finne de andre», ropte William og tok tak i Iscia.

Han stolte ikke på roboten når den sa at dette ikke var noe å bry seg om.

«Denne veien», ropte Iscia og trakk ham med seg bortover gangen.

På nytt ristet det kraftig i flyet, og så gikk lyset.

«Jeg kan ikke se noen ting», ropte Iscia gjennom støyen fra motorene.

«Nødaggregat aktivert», sa Beta rett bak dem.

Et rødt lys kom på oppe i taket.

«Beta! Hvor er de andre?» ropte Iscia.

«Et øyeblikk», sa Beta.

William og Iscia fortsatte bortover gangen og stoppet ved en dør. TIL REDNINGSKAPSLENE, sto det på et skilt med store, grønne bokstaver. Iscia rykket i døra, men den var låst.

«De andre er på vei til redningskapslene», sa Beta med rolig stemme. «Dit bør dere også komme dere. Flyets autopilot har overtatt styringen, og vi vil straks foreta en ukontrollert nødlanding.»

«UKONTROLLERT ...??» ropte William. «Du sa til meg at det ikke var noen fare!»

«Hva med litt beroligende musikk for å roe nervene?» sa Beta.

«Mens vi venter på å styrte?» ropte William.

Behagelig pianomusikk strømmet ut av en liten høyttaler foran på den firkanta roboten. Iscia så på William med store, redde øyne.

«Beta ... døra er låst. Kan du åpne den?!» ropte William gjennom den øredøvende støyen og pianomusikken. Nå ristet flyet så voldsomt at det omtrent var umulig å holde seg på beina.

«Et øyeblikk», sa Beta.

Det smalt gjennom flykroppen. Det kjentes ut som nesa på flyet pekte rett nedover. Veggene rundt dem ristet så kraftig at William var redd for at hele flyet når som helst skulle bli revet i fillebiter. Drønnet fra motorene økte i styrke. Iscia klamret seg fremdeles til dørhåndtaket.

Plutselig gikk døra opp med et knepp.

William og Iscia styrtet ut gjennom døra og ned trappene. Roboten kom rett bak dem mens den telte ned.

«Tre minutter til ukontrollert nødlanding», sa den med monoton stemme.

«Inn her», ropte Iscia og pekte på en åpen dør.

William kjente en voldsom vind som strømmet mot dem.

«De reiser jo ikke fra oss», ropte William tilbake. «Gjør de vel?»

«To og et halvt minutt til ukontrollert nødlanding», sa Beta.

De kjempet seg inn døra til lasterommet hvor redningskapslene befant seg, og fikk øye på Goffman, Freddy og en av sjåførene. Alle tre jobbet iherdig med å få på seg hver sin ultradrakt. Goffmans ansikt ble fylt av lettelse da han fikk øye på William og Iscia.

«Dere klarte det», utbrøt han. «En av sjåførene leter etter dere. Skynd dere å få på draktene!» Goffman tok ned to ultradrakter og kastet dem mot William og Iscia.

Det smalt voldsomt i flyet, og hele redningskapselen gynget faretruende.

«To minutter til ukontrollert nødlanding», sa Beta og humpet inn i rommet.

William jobbet febrilsk med å få på seg drakten. Den føltes lett. Nesten som å ta på seg en våtdrakt.

Den andre sjåføren kom løpende og hjalp til med å klargjøre redningskapselen. Goffman kom seg inn, og Freddy var ikke langt etter. William hadde ikke fått ultradrakten skikkelig på seg ennå. Han hinket mot kapselen. Begge sjåførene var allerede inne.

«KOMMER DU?!» ropte William og vinket på Iscia som også fremdeles strevde med drakten.

«Tretti sekunder til ukontrollert nødlanding», sa Beta.

«KOM NÅ!» ropte Goffman og stakk hodet ut av døra til kapselen.

William tok tak i Iscia og trakk henne med seg. Det smalt på nytt i flyet, og det ristet så voldsomt at de gikk over ende begge to. Da William kikket opp igjen, så han at redningskapselen hadde slitt seg fra festet sitt, og var på vei ut gjennom den åpne porten.

«NEI, VENT!» ropte han.

Det siste han så, var Goffmans skrekkslagne ansikt som stirret ut på dem, før kapselen forsvant i snøkaoset der ute.

«Ti sekunder til ukontrollert nødlanding», sa Beta. «Ni ... åtte ... syv ...»

«VI MÅ KOMME OSS UT!» ropte William og pekte på den åpne porten.

De kom seg på beina. Iscia tok ham i hånda. William brukte sine siste krefter på den korte sprinten bort til døra. Han kastet et blikk bak seg idet de hoppet ut i snøkaoset.

Da fikk han øye på en skikkelse inne i flyet.

Det var Cornelia.

kapittel 31

Slutt, tenkte William.

Han strøk seg over ansiktet i et forsøk på å børste bort det som stakk ham. En bølge av intens kulde strømmet gjennom kroppen hans, og han forsøkte å åpne øynene. Men de var som frosset igjen.

Endelig klarte han å tvinge dem opp, men det eneste han så, var hvitt.

Han lå midt i et endeløst hav av snø. Vinden ulte rundt ham og pisket snøen mot ansiktet hans. Han kunne ikke se lenger enn et par meter. Men fingrene sine så han: De var blå av frost. Han måtte komme seg bort fra kulda før det var for sent. Måtte bevege seg, forsøke å få varmen tilbake. Da han hadde kjempet seg opp på knærne, så han seg rundt etter de andre.

Speidet etter flyet.

Etter hva som helst.

William slo floke i et forsøk på å holde varmen.

Han la hendene over ansiktet og blåste for å prøve å varme opp de stivfrosne kinnene. Men han var så kald at lufta som kom ut av munnen hans, kjentes som is.

Han prøvde å orientere seg, men så ikke annet enn snø. De måtte ha styrtet et sted i Himalaya.

Så kjente han plutselig en varme som spredde seg rundt i kroppen. Han så ned på Ultradrakten han hadde på seg, og forsto at varmen kom fra den. Et lite, rødt lys på brystet blinket rytmisk, og han kjente at kreftene var på vei tilbake. Pusten ble roligere, og han reiste seg opp. Vinden ulte fremdeles rundt ham. Men nå som han hadde fått varmen tilbake, greide han å tenke klart igjen.

Han var fremdeles iskald på både hendene og hodet. Plutselig begynte det å skje noe med ermene på drakten. Han løftet den ene armen og kikket på den. En hanske vokste ut fra ermet og dekket hånda hans. Så kjente han at noe vokste opp fra kragen og brettet seg rundt halsen, ansiktet og hodet. En varm hette hadde på et blunk formet seg rundt hodet hans. Nå var bare ansiktet bart.

William myste inn i snøkaoset foran seg.

Han måtte finne de andre.

«ISCIAAAAA…?» ropte han så høyt han kunne.

Men stemmen hans ble overdøvet av den kalde, hylende vinden som bare så ut til å øke i styrke. Han skjønte at mer roping ville være fullstendig nytteløst, og sløsing med dyrebar energi.

William fortsatte gjennom den dype snøen. Den rakk ham til livet, og han gravde seg fremover med armene. Men beina bare sank ned i snøen.

Han ble stående midt i snødrevet og se seg fortvilet rundt.

Det var da han fikk øye på noe et stykke unna.

Et blinkende, blått lys. Et signal.

Det var noen der.

Var det dem?

Iscia?

Lyset ble brått borte igjen. Han fortsatte i den retningen der han hadde sett det, og bet tennene sammen for å holde ut. Hvert skritt var en kamp. Mens han strevet seg fremover, skimtet han noe i alt det hvite foran seg.

En mørk flekk.

Han satte opp farten. Kanskje det var flyet?

Konturene av et fjell dukket opp foran ham, og han forsto at den mørke flekken foran ham var inngangen til en grotte. Han myste mot inngangen – var det der det blå lyset hadde kommet fra?

Han fortsatte.

Snart sto han helt borte ved grotteinngangen og kikket inn i mørket.

«Hallo?» ropte han.

Men alt han fikk til svar, var sitt eget ekko.

William tok et steg inn i mørket. Det dryppet fra taket høyt der oppe.

«Hallo?» sa han igjen mens han gikk innover i grotten.

Ulingen fra stormen der ute ble svakere. Her inne var bakken sleip og våt. Han kunne kjenne at sålene på skoene hans forandret seg for hvert skritt han tok. Det var som om de sugde seg fast til underlaget og ga ham feste.

Han stanset brått da han fikk øye på noe som lå på bakken lenger inn i grotten.

En kropp.

Han var for langt unna til å se hvem det var. Nølende ble han stående og lure på hva han skulle gjøre, så gikk han et par prøvende skritt til, og rettet lyset fra lykten mot den livløse kroppen.

Nå så han plutselig hvem det var.

«ISCIA!» ropte han og løp mot henne.

Men med ett var det som om han traff en usynlig vegg. Det spraket i lufta foran ham, og han ble kastet bakover. Han satte seg fortumlet opp og så bort på henne.

«ISCIA ...», ropte han igjen.

Men hun beveget seg ikke.

«Hun kan ikke høre deg», sa en hes stemme fra et sted i mørket.

William så seg omkring, og oppdaget en mørk skygge lenger inne i hulen.

«Cornelia», sa han.

Skikkelsen svarte ikke.

«Hva har du gjort med henne?» ropte William.

«Jeg reddet henne», sa Cornelia og kom inn i lysstrålen hans. «Du burde takke meg.»

William ble stående.

«Jeg så deg inne i flyet», sa han. «Det var du som fikk det til å krasje.»

Cornelia tok et skritt nærmere, og flekket tennene i et slags flir.

«Dere skulle ikke ha kommet hit», knurret hun.

Det var noe dyrisk over blikket hennes. Hun minnet mer om en ulv enn et menneske. Øynene hennes nærmest lyste.

«Men vi er her», sa William. Han så seg om etter noe han kunne bruke som våpen. En stein ... hva som helst.

«Ja ... nå er dere her», sa Cornelia.

William kjente at kroppen hans gjorde seg klar til kamp.

Frykten ble erstattet med raseri.

Cornelia gikk langsomt bort til Iscia, som fremdeles lå livløs på bakken.

«Ikke rør henne!» ropte William og sprang mot dem.

Cornelia løftet den mekaniske hånda, trykket på noen knapper og fyrte av en blå stråle som traff ham i brystet. På nytt var det som om han traff en vegg. Han stivnet fullstendig, og ble stående uten å kunne røre seg.

Cornelia skrittet over Iscia og stoppet rett foran William. Hun lente seg frem så nesa hennes nesten rørte ved hans.

«De sa at du har vært død», sa William. «At de hadde funnet kroppen din … balsamert.»

Cornelia smilte. William kunne skimte et snev av stolthet i blikket hennes.

«De er ganske dumme til å være så smarte», knegget hun. «Det var bestemoren min de fant. Hun døde i et kloster i Nepal for mange år siden.»

«Bestemoren din?» utbrøt William.

«Ja», fortsatte Cornelia. «Da hun døde, overtok moren min som assistent for Abraham. Og etter henne…»

«Overtok du!» datt det ut av William.

«Jeg er Cornelia Strangler den tredje», sa Cornelia og smilte. «Født til å tjene Abraham.»

Cornelia trykket ansiktet sitt enda nærmere Williams. Han følte at var i ferd med å kveles av oksygenmangel. Ånden hennes fikk huden i fjeset hans til å svi.

«Dette er hva du skal gjøre», hveste hun.

«Du skal finne de andre. Og du skal late som om du blir med dem ned under fjellet for å deaktivere portalen. Men du skal ikke gjøre det», sa Cornelia. «Du skal la meg sende Abraham igjennom ...» Hun pekte på Iscia. «Så vil du kanskje få se henne igjen.»

Cornelia rettet seg opp igjen. De stikkende øynene hennes var fremdeles plantet i ham.

«Og når de spør hvor hun er», hvisket hun, «så skal du si at dere kom bort fra hverandre i snøstormen.»

William hadde lyst til å skrike at han aldri kom til å hjelpe henne. Men han klarte ikke å bevege munnen.

«Og hvis du tuller det til, så er Iscia …» Cornelia gjorde en kjapp snittebevegelse tvers over halsen sin.

Deretter pekte hun på William med den mekaniske hånda.

Den blå strålen traff ham med så stor kraft at han ble slengt bakover. Men denne gangen landet han ikke på den steinete bakken inne i hulen.

Han var i fritt fall gjennom lufta.

kapittel 32

William landet i snøen med et dump, rett foran et par sterke lykter som lyste ham rett i ansiktet. Han løftet hendene for å beskytte seg. Han kunne høre lyden av en motor som bremset ned og en dør som åpnet seg.

«Det er William», hørte han Goffmans stemme rope.

Han ble løftet opp av to sterke hender. Den ene av de rødhårete sjåførene bar ham bort til en beltebil og satte ham inn i et av setene.

William ble sittende fortumlet og se seg omkring. Han kunne ikke tro at Cornelia hadde klart å teleportere ham fra grotten og ut i snøen med den mekaniske hånda si. Hvis hun kunne gjøre det samme med seg selv også, var det ingen vegger i verden som kunne holde henne tilbake. William grøsset av tanken på hvor farlig den hånda egentlig gjorde henne.

Goffman hoppet inn i setet foran.

«Vi har lett etter dere overalt. Vi trodde kanskje ikke at
dere ...», begynte han, men avbrøt seg selv. «Hvor er Iscia?»

William ble sittende stum.

Selv om han brant etter å fortelle dem om Cornelia, at det var hun som sto bak flystyrten, og at hun nå hadde Iscia … så kunne han ikke.

«Jeg vet ikke ...», sa han og så ned.

«Du var sammen med henne da flyet styrtet», sa Goffman. «Så du ikke hvor hun ble av?»

«Jeg slo hodet», sa William. «Da jeg våknet, var hun borte. Flyet også.»

«Flyet er utstyrt med en kameleongenerator», sa Goffman. «Den slår inn i nødstilfeller og gjør flyet usynlig.» Goffman så bekymret ut på snøen som pisket mot bilruta. «Med det samme vi finner inngangen til tempelsystemet, sender jeg sjåførene ut for å lete etter henne.»

William møtte blikket til Freddy. Han så ikke så vennlig ut lenger, men stirret på William med smale øyne.

«Er du sikker på at du ikke vet hvor hun er?» spurte han mistroisk.

«Ja», svarte William.

«La ham være, Freddy», sa Goffman.

«Det er bare ganske merkelig», sa Freddy. «At de hoppet ut av flyet sammen, og så forsvant hun.»

«Det var en flystyrt», forsvarte William seg. «Det var helt kaotisk.»

Freddy lente seg bakover i setet og la armene i kors over brystet.

«Jeg sier bare at jeg synes det er merkelig», sa han og så ut av vinduet.

Beltebilen stoppet ved foten av en bratt fjellvegg.

«Her er det», sa Goffman og kikket på koordinatene på GPS-skjermen foran seg.

«Hva er?» spurte William.

«Inngangen», svarte Goffman og pekte opp gjennom glasstaket på bilen.

William så opp og gispet.

Et godt stykke opp i fjellveggen skimtet han et lite steinkloster med grønt tak. Det var bygget på en berghylle som stakk ut av fjellet.

«Inngangen er i det klosteret der», sa Goffman.

«Hvorfor har de bygget et kloster midt i fjellveggen?» sa Freddy.

«Det var vanlig på den tiden», sa Goffman. «Høyden gjorde at det var lettere å beskytte seg mot angripere.»

«Må vi klatre?» sa Freddy.

«Nei», sa Goffman og kikket ned på armbåndsuret sitt.

Den ene sjåføren trykket på en knapp, og det ristet i snøbeltebilen idet den løftet seg vaklende opp fra bakken. William kikket ut av vinduet og oppdaget noen lange metallbein som vokste ut fra begge sider på bilen.

«Edderkoppbein. Vi henter mye inspirasjon fra naturen», sa Goffman. «Fest setebeltene. Dette blir bratt.»

Hele bilen tippet bakover da forbeina grep tak i fjellveggen og begynte å klatre. Så bar det oppover. Det ristet kraftig i bilen mens edderkoppbeina fraktet dem høyere og høyere. William kikket nervøst ned på bakken som allerede var langt under dem.

Etter en kort klatretur var de fremme ved det lille klosteret. Snøbeltebilen stanset på en liten platting av stein.

«Alle ut», kommanderte Goffman og hoppet ut av bilen.

Snart sto de foran en gyllen, rund port i fjellveggen. Goffman strøk fingrene over de merkelige tegnene som dekket porten. Han dro en liten, svart walkie-talkie opp fra lomma og satte den foran munnen.

«OK. Vi er her. Send den opp», sa han og puttet walkien tilbake i lomma.

William kikket bort på Freddy, som sendte ham et mistenksomt blikk tilbake.

«Går det bra med dere, gutter?» spurte Goffman.

«Ja da», sa Freddy og smilte uskyldig.

Men William kunne se at Freddy hadde en mistanke om noe.

Det plinget i døra idet den gled opp.

«En heis?» sa William.

«Selvfølgelig», sa Goffman og skrittet inn i heisen med de lange beina sine. «Når man skal så langt ned under bakken som vi skal nå, da må man ha heis.»

De andre fulgte etter, og døra lukket seg bak dem. William kikket opp på en glasskule i taket. Den var full av selvlysende, grønn røyk.

«Opaldamp», sa Goffman.

«Opaldamp?» gjentok William. Det var godt å snakke om noe annet.

«Elektrisk damp som hentes opp fra dypet under jordas overflate. Vi tror at opaldamp var Luridia-sivilisasjonens viktigste strømkilde. Og den viser seg å være nærmest utømmelig. Det virker som om den er blitt brukt som lys her nede i millioner av år.»

Etter en lang heistur åpnet dørene seg igjen.

«Værsågod», sa Goffman og gjorde tegn til at William skulle gå ut først.

William gikk ut, men fikk bare tatt et par skritt før han stoppet. Synet som møtte ham tok nesten pusten fra ham.

De sto på en bred avsats. Foran dem åpenbarte det seg en enorm hall som var så stor at William ikke klarte å bedømme avstandene.

I bunnen av hallen lå en hel by av asiatiske klosterbygninger. En konstant buldrelyd rumlet gjennom hallen. Lyden var ikke høy, men dyp. William kunne kjenne vibrasjonene fra bakken under seg.

«De bygningene dere ser der nede, er eldre enn pyramidene i Egypt», sa Goffman. «Det er her vi har funnet mange av de mest fantastiske gjenstandene vi har på Instituttet. Deriblant orbene.»

Plutselig dukket en svevende plattform opp foran dem.

«Kom», sa Goffman og hoppet opp.

William ble stående og stirre på plattformen som hang i løse lufta. Den besto ikke av annet enn en firkantet plate, på størrelse med en stor bil. Rundt plata var et gyllent gjerde og en port.

William nølte, og kikket bort på Freddy, som fortsatt hadde et skeptisk uttrykk i ansiktet. William åpnet porten og tok et steg opp på plattformen. Da alle var kommet på, lukket porten seg bak dem og de sank nedover.

Det gikk ikke fort, men William kjente likevel et voldsomt sug i magen når han kikket ned.

Det var vanskelig å beregne, men William tippet at de befant seg mer enn to hundre meter over bakken. William strammet grepet om det gylne rekkverket foran seg. Det så ut som om bygningene under dem var laget av gyllent metall, og takene skinte i grønt, akkurat som den selvlysende kuppellampa inne i heisen.

Da de endelig nådde bakken, åpnet Goffman porten og hoppet av. William kom like etter, og de to sjåførene og Freddy fulgte hakk i hel. William stilte seg ved siden av Goffman og betraktet de merkelige bygningene som lå foran dem.

«Det er spesielt å tenke på det yrende livet som må ha vært her nede ...», sa Goffman tankefullt. «Og dette var til og med før det fantes dinosaurer på jordens overflate.»

«Hva er alt dette?» spurte William. «En slags by?»

«Dette, William …», begynte Goffman og tok en dramatisk pause, «… er bare toppen av isfjellet.»

William skulle til å spørre mer, men ble avbrutt av en kjent stemme som ropte: «WILLIAM!»

William snudde seg mot der stemmen hadde kommet fra. Og der, inne mellom bygningene, fikk William øye på noen som kom løpende mot dem. Det var en eldre mann med bustete hår og rufsete skjegg. Klærne var skitne, og han lignet en uteligger. Fra en stropp over skulderen hans hang en passivator.

«Bestefar!» ropte William og slo ut med armene.

kapittel 33

William kastet seg om halsen på bestefar, som løftet ham opp i været.

Endelig.

Nå skulle alt bli bra igjen.

«Så godt å se deg, William», lo bestefar og svingte ham rundt.

William hadde lyst til å si det samme, men han klarte ikke. Han klamret seg til bestefar mens han kjempet mot tårene og klumpen som vokste i halsen. Da bestefar hadde svingt ham et par runder til, satte han William ned og så granskende på ham.

«Hvordan går det med deg?» spurte han. «Har de fått kontroll på anfallene dine?»

«Ikke helt», svarte William.

«Åh?» sa bestefar og kikket bort på Goffman. Han nølte litt før han fortsatte. «Er du sikker på at det er henne?» Bestefar hvisket nesten nå.

«Ja», sa Goffman og nikket alvorlig.

«Hvordan er det mulig?» sa bestefar.

Goffman trakk på skuldrene. «Det er et mysterium.»

«Jeg forstår ikke hvor hun kan ha fått tak i orben som aktiverer kryptalportalen», sa bestefar tankefullt. «Med mindre Abraham har hatt den hele tiden. Vi må uansett stoppe henne før hun får sendt ham av gårde», sa han og så på William. «Og det er der du kommer inn.»

William nikket og svelget. Han brant etter å fortelle alt han visste om Cornelia. Men han kunne ikke risikere at Iscia ble skadet.

«Hvordan var reisen?» fortsatte bestefar.

«Dramatisk», sa Goffman.

«Vi kan snakke mer om det senere. Det viktigste er at dere er her», sa bestefar. «Hvor er Iscia?»

«Hun ...», begynte William, men stoppet.

«En av sjåførene er ute og leter etter henne», sa Goffman. «Hun forsvant i snøstormen.»

«Har hun ultradrakten på seg?» spurte bestefar.

«Ja», sa Goffman.

«Det er bra», sa bestefar. «Da klarer hun seg.» Han snudde seg mot William. «Jeg har funnet inngangen til der vi tror kryptalportalen befinner seg. Men jeg klarer ikke å komme meg gjennom.»

«Jeg kan prøve», sa William.

Bestefar tvang frem et smil. Han kikket bort på Goffman.

«Hvor lang tid har vi igjen før Abraham tiner?»

Goffman kikket på den kryogeniske nedtellingen.

«En time og femten minutter», sa han.

«Da har vi ingen tid å miste», sa bestefar. «Jeg tar med meg William ned. Dere kan vente her en stund til for å se om Iscia dukker opp.»

Bestefar la armen rundt skuldrene på William og trakk ham med seg.

«Hvor lenge har du vært her nede?» spurte William mens de fortsatte videre inn mellom de klosterlignende bygningene.

«Jeg reiste hit med det samme vi fant ut hvor kryptalportalen befant seg», sa bestefar mens han fiklet med minnepinnen som fremdeles hang rundt halsen hans.

«Og hvordan fant dere det ut?» spurte William.

«Vi har lenge visst at det skulle være en kraftig portal et sted på jordkloden», sa bestefar og førte William inn i en smal sidegate. «Men ikke nøyaktig hvor. Det finnes mange slike tunnelsystemer rundt omkring i fjellene her. Det var ikke før Cornelia aktiverte semi-portalen i Oxford at vi kunne se hvor hovedportalen befant seg.»

«Men hvordan kunne dere vite det?» sa William.

«Det er en GPS-sender i fryseboksen til Abraham», sa bestefar. «Først trodde vi at det var skjedd en feil, da koordinatene viste at Abraham plutselig befant seg her.»

«Hvorfor var det merkelig?» spurte William.

«Fordi vi har visst om dette stedet lenge. Vi trodde at vi hadde kartlagt hele systemet», fortsatte bestefar. «Men det hadde vi altså ikke. Koordinatene ledet meg til et helt nytt system, lenger inne i fjellet. Og det var der jeg oppdaget det jeg nå tror er inngangen til kryptalportalen.»

«Finnes det flere underjordiske byer som dette?» sa William og så seg omkring.

«Ja», sa bestefar med den største selvfølge. «De finnes over store deler av jordkloden.»

Han åpnet en dør. Innenfor den lå en smal steintrapp som forsvant nedover i dypet.

«Kom», sa han.

William skyndte seg etter.

«Jeg må si at jeg ble ganske stolt da jeg fikk meldingen fra Goffman», sa bestefar på vei ned de smale trappene.

«Hvilken melding?» sa William.

«Om luridiumsteorien din», sa bestefar.

«Det virket som om Goffman ble veldig skremt», sa William.

«Selvfølgelig», sa bestefar og viftet med hånda. «Det er jobben hans å bekymre seg.»

«Hvis det stemmer, at det var luridiumet som reiste, betyr jo det at vi er i skikkelig fare», sa William.

«Det er helt sant», sa bestefar. «Og ikke bare vi ... men hele kloden.» Han stanset og snudde seg mot William. «Hvis det er sånn at luridiumet forlot jorda etter å ha utslettet dem som laget det … Og Abraham plutselig dukker opp blant dem og forteller dem at det fremdeles finnes mennesker her på jorda ...»

«Så er sjansene store for at luridiumet kommer tilbake til jorda for å avslutte det de begynte på», datt det ut av munnen på William.

«Nettopp», sa bestefar og klappet hendene sammen. «Og det må ikke skje! Alt står og faller på deg nå, William. Du må klare å deaktivere portalen.»

«Men hvordan?» sa William fortvilet. Han likte ikke følelsen av å plutselig ha ansvaret for hele verdens skjebne.

«Så vidt jeg vet», sa bestefar mens han fortsatte ned trappene, «er det bare den orben Cornelia hadde som kan styre kryptalportalen. Du må på en eller annen måte lure den fra henne der nede», sa han, og stoppet foran en hvit dør i bunnen av trappen.

«Lure den fra henne …», gjentok William.

Han verket etter å fortelle hva Cornelia hadde sagt oppe i hulen. Hun kom til å gi ham orben der inne slik at han kunne ødelegge den, etter at hun hadde sendt Abraham gjennom portalen. Det var den eneste måten han kunne redde Iscia på. Men skulle han ofre hele resten av verden for å redde henne? Akkurat nå virket det som et helt umulig valg.

Bestefar la hånda mot døra. Den var laget av blankpolert, hvitt metall, og midt på var det skrevet noe med en type tegn som William ikke hadde sett før.

«Er du klar?» spurte bestefar og skubbet til døra så den gled opp.

«Klar for hva?» stammet William.

Bestefar tok tak i armen hans og trakk ham med seg gjennom åpningen. «Til å ta en titt inn i fremtiden.»

kapittel 34

Det var lyden William la merke til først.

En merkelig blanding av dyp rumling og lyse toner som minnet om musikk. Det var så hvitt og lyst rundt dem at William måtte knipe igjen øynene.

«Hva er den lyden?» spurte han.

«Jeg vet ikke», sa bestefar. «Men det virker som den kommer alle steder fra. Vegger, tak og gulv.»

William begynte langsomt å skimte ting rundt seg. De sto inne i et stort rom. I den andre enden av rommet var det en rød dør.

«Hva er dette for noe?» spurte William.

«Det finnes flere slike steder rundt om på jorda», sa bestefar. «Vi tror at det var her de som laget luridium holdt til.»

«Det ser jo helt nytt ut», sa William og kikket opp på bestefar.

«Ja», nikket bestefar. «Det ser nytt ut ... men det er fire hundre millioner år gammelt ... eller mer.»

«Hvor kommer lyset fra?» spurte William.

«Det kommer fra veggene», sa bestefar. «Kom. Vi har dårlig tid.»

De begynte å gå mot den røde døra. William lot blikket gli over omgivelsene mens de gikk. Veggene og taket var så hvite at det var vanskelig å se hvor veggene sluttet og taket begynte. Gulvet føltes merkelig å gå på, det ga ikke fra seg en eneste lyd mens de gikk. William trampet litt hardere for å teste, men det virket som gulvet sugde til seg lyden fra føttene hans.

«Hvordan kan dette være mange millioner år gammelt … og se ut som et … romskip fra fremtiden?» stammet William.

Bestefar svarte ikke. Han stanset foran den røde døra, og strøk hånda frem og tilbake over de forskjellige tegnene.

«De brukte koder istedenfor nøkler», forklarte han, mens hånda hans strøk over dørflaten. «Noen koder er enkle, mens andre er helt umulige. Jeg brukte et par dager på å løse denne. Og dette er en av de lette.»

Et lavt klikk hørtes inne fra døra, og den gled opp. Bestefar gikk inn, og William fulgte etter. Her inne var lydene sterkere, de kom fra alle kanter og gjorde ham svimmel og ør. Rumlingen kunne kjennes som vibrasjoner opp gjennom gulvet, og det var som om de høye tonene strømmet ned fra taket over dem.

De befant seg nå i enda et hvitt rom, på størrelse med en gymsal.

«Jeg har regnet meg frem til at kryptalportalen må befinne seg bak den der», sa bestefar og pekte på en gigantisk, hvit port. «Lenger enn dette har jeg aldri vært.»

William ble stående og se på porten. Den var like hvit som veggene, men pulserte med et blålig lys.

«Den har ingen tegn på seg», sa William. «Eller håndtak.»

«Jeg tror du må bruke den der», sa bestefar og pekte på noe ved siden av porten.

William gjorde store øyne. Ved siden av porten sto en massiv robot som var så hvit at den nesten gikk i ett med veggen.

«Det er et exo-skjelett», sa bestefar. «Lagd etter samme prinsipp som det faren din fikk av Instituttet.»

William gikk langsomt bort til exo-skjelettet. Han løftet hånda og la den på den enorme foten. Den var laget av hvitt metall og kjentes kald ut. På siden av foten stakk det ut en slags stigetrinn som fortsatte helt opp til et stort hull i midten av brystet på roboten. William kunne se et sete som stakk ut av hullet langt der oppe.

«Skal jeg opp dit?» sa han og pekte.

Bestefar nikket. «Jeg har vært oppe der selv og sjekket. Men kom ingen vei.» Han kikket på armbåndsuret sitt. «Vi har førtito minutter igjen før Abraham er tint», sa han og nikket. «Det begynner å haste.»

William snudde seg mot exo-skjelettet igjen. Han satte den ene foten på det nederste trinnet og grep tak i et trinn lenger oppe.

Så begynte han å klatre.

William hatet høyder. Derfor kikket han ikke ned mens han klatret. Kombinasjonen av de merkelige lydene i rommet og den store høyden gjorde ham bare enda mer svimmel. Han måtte konsentrere seg for ikke å få panikk. Han fortsatte oppover, ett trinn om gangen. Han var ikke langt unna nå.

Da William endelig klatret inn i hullet og satte seg i det hvite setet, rant svetten av panna hans. Det var varmt her inne. Setet var også laget av metall, men kjentes behagelig å sitte i. Det kjentes ut som det formet seg perfekt etter kroppen hans.

«Hva nå?» ropte han ned til bestefar, som sto langt der nede og kikket opp på ham.

«Legg hendene dine på platene. Det er én på hver side av deg», ropte bestefar tilbake.

William så seg rundt og fikk øye på en hvit glassflate på hver side av armlenene til stolen. Han la forsiktig den ene hånda på plata, deretter den andre. Platene kjentes myke ut, og hendene hans sank nedi idet glasset formet seg rundt hendene hans.

Plutselig rykket det til i exo-skjelettet.

«Prøv å bevege armene på den», hørte han bestefar rope.

William rørte på høyrehånda si, og den store robotarmen gjorde det samme. Han prøvde den andre hånda, med samme resultat.

«Sett føttene dine på platene på gulvet», instruerte bestefar.

William kikket ned på to glassplater på gulvet foran seg. Han satte en fot på hver, og føttene hans sank ned i de myke platene.

«Nå kan du få den til å gå.»

William beveget på føttene, og det store exo-skjelettet gjorde det samme.

«Ta et par skritt mot meg», ropte bestefar.

Han vinket ham mot seg med begge hender.

William flyttet den ene foten foran den andre. Det rykket i den store metallkonstruksjonen idet den begynte å gå. Han tok et par skritt mot bestefar, og stanset.

«Bra. Du har teken på det», ropte bestefar. «Nå går du bort til porten.»

William snudde det store skjelettet og gikk bort til den hvite porten som fremdeles pulserte med et svakt, blått lys.

«Legg hendene til exo-skjelettet forsiktig mot overflaten.»

William løftet robothendene, spredte fingrene og plasserte dem mot porten. Med det samme lyste overflaten blått rundt de store robothendene, og de høye tonene fra taket endret seg.

«Jeg tror du må bruke tonene til å åpne døra», ropte bestefar. «Jeg har prøvd i to dager uten å komme noen vei.»

William svelget og kikket på de massive robothendene.

«Hvorfor gjorde de det på denne måten?» ropte William. «Det er tungvint.»

«Det skal være tungvint ... jeg tror de var veldig opptatt av toner og lydbølger», svarte bestefar tilbake.

William flyttet den ene hånda til et annet sted på den hvite overflaten, og de høye tonene i rommet forandret karakter. Han flyttet den andre hånda til et annet sted. Tonene forandret seg igjen.

Dette er som å spille piano, tenkte William.

«Jeg tror kanskje jeg må lage en melodi for å åpne porten», ropte han.

«Sett i gang», ropte bestefar tilbake. «Vi har dårlig tid.»

William lukket øynene og konsentrerte seg. Han kjente at det begynte å murre dypt nede i magen på ham. Vibrasjonene beveget seg oppover ryggraden hans.

Da han åpnet øynene igjen, så han lys i alle regnbuens farger som danset over den hvite porten. Langsomt fortsatte han å flytte på de store robothendene. Han fulgte fargene, og tonene fra taket forandret seg. Først var det ingen sammenheng i lydene. Men etter hvert dukket det opp en melodi.

William fortsatte, hendene hans jobbet fortere og fortere. Han spilte den igjen og igjen. Med ett forsvant lysene og musikken tonet ut.

Det ble helt stille i rommet.

William kikket granskende på veggen foran seg. Men ingenting skjedde.

«Gikk det ikke?» sa han og så ned på bestefar.

«Vet ikke helt?» sa bestefar.

William kunne høre skuffelse i stemmen hans.

Plutselig rumlet det dypt inne fra porten, og så var det som om den begynte å gå i oppløsning rett foran øynene til William.

Han tok et par skritt bakover med det store exo-skjelettet og ble stående og se på at den store, hvite porten løste seg opp og forsvant.

kapittel 35

«Vi må komme oss inn dit», ropte bestefar og løp inn i mørket. «Vi har ikke tid til å vente på de andre.»

William hoppet ned fra det siste trinnet på beinet til exo-skjelettet og ble stående og stirre inn i mørket på andre siden av den store porten.

«Kom igjen», ropte bestefar. «Vi vet ikke når porten lukkes igjen.»

William kikket tilbake mot den røde døra de hadde kommet inn gjennom. Hvor ble det av de andre?

Han løp etter bestefar gjennom porten.

De fortsatte bortover gangen, som ble mørkere jo lenger inn de kom.

Bestefar skrudde på en liten lampe på toppen av passivatoren han hadde over skulderen.

Lampa blinket, og lyste opp omgivelsene foran dem.

«Husk hva du lovet meg inne i hulen», hvisket plutselig stemmen til Cornelia lavt i øret til William.

Han bråstoppet og så seg omkring.

«Går det bra med deg?» spurte bestefar og la en hånd på skulderen hans.

«Ja da …», løy William.

«Det var bare …»

«Bare hva da?» spurte bestefar.

«Ikke noe …», sa William, og de fortsatte videre.

Bestefar svingte lysstrålen frem og tilbake over gulvet foran dem. De befant seg i en lang gang som delte seg i to lenger borte.

«Det er noe der fremme», hvisket bestefar.

«Hva da?» spurte William.

«Jeg vet ikke», sa bestefar, tok tak i armen hans og trakk ham tett inntil seg uten å ta blikket fra enden av gangen. «Hva som enn skjer, så må du ikke komme bort fra meg», hvisket han inntrengende.

William nikket. Han hadde ingen planer om å romstere rundt her nede alene.

«Ser du noe der fremme?» hvisket bestefar og løftet passi-
vatoren.

William fulgte lysstrålen med blikket. Med ett sveipet lyset over en skikkelse som sto urørlig i enden av gangen.

«Det er noe der», hvisket han.

Bestefar avfyrte passivatoren.

En blå bølge av lys skjøt som et lyn bortover gangen, og eksploderte da den traff skikkelsen.

«LØØØP!» ropte bestefar og satte bortover gangen.

William satte av gårde så fort beina hans kunne bære ham.

Etter å ha løpt en stund gjennom det nærmest endeløse nettverket av ganger, stoppet han. Beina hans skalv, og han kunne kjenne hvordan adrenalinet fikk hver muskel i kroppen til å riste.

«Hva var … det der … for noe?» spurte han mellom tunge pust.

Men han fikk ikke svar.

William så seg omkring.

Bestefar var borte.

William var mutters alene i mørket.

«Bestefar?» hvisket han med skjelvende stemme.

Fremdeles ikke noe svar.

Han hadde lyst til å rope, men turte ikke i tilfelle skikkelsen fremdeles var i nærheten.

William så seg omkring mens han kjempet med å holde panikken i sjakk. Skulle han vente her, eller fortsette?

Beina hans ga ham svaret. Det var nesten som om de begynte å gå av seg selv. Kroppen hans var så full av adrenalin nå at det dunket i ørene.

William fortsatte bortover gangen. Den var akkurat nok opplyst til at han kunne se hvor han gikk.

«William …», sa plutselig Cornelias stemme like bak ham.

William stoppet.

Så seg tilbake. Men gangen bak ham var tom.

Han fortsatte.

«Har han latt deg i stikken, William?» sa Cornelias stemme like bak ham igjen. «Det er jo ikke første gang? Han har jo forlatt deg før, ikke sant?»

Men denne gangen så ikke William seg tilbake. Han fortsatte bortover og satte opp farten.

«Sa du ikke at de var til å stole på? At de passet på deg, William?» fortsatte Cornelia.

William holdt seg for ørene mens han ristet på hodet.

«La meg være!» sa han.

«Uansett hva de har lurt deg til å tro, William, så hører du ikke hjemme hos dem. Du er en av oss», fortsatte Cornelia.

Denne gangen hørtes det ut som om hun var rett foran ham.

«Ti stille», ropte William og slo ut i løse lufta.

Han begynte å løpe igjen. Han brydde seg ikke lenger om hvor han skulle, så lenge han var i bevegelse. Han kjente at panikken var i ferd med å ta ham. Gangene virket smalere nå, og taket lavere.

William bråstoppet da det plutselig buldret gjennom gangen. Gulvet under ham ristet så kraftig at han nesten mistet balansen, før alt ble helt stille igjen. William ble stående og vente. Men det eneste han kunne høre var hans egen hivende pust.

Han snudde seg og så seg tilbake dit han hadde kommet fra. Det var som om han kunne føle at det var noen der borte. Like rundt hjørnet.

«Bestefar?» sa han spakt, men fikk ikke svar.

Han turte ikke blunke engang. Beina hans skalv og hendene hans var som lammet. Han tvang seg selv til å fortsette.

Da han rundet hjørnet, var det som om hjertet hans datt ned i magen.

Det var en blindvei.

I enden av gangen var det ikke annet enn en hvit vegg.

William fortsatte bort til den hvite veggen og lette febrilsk etter tegn til en hemmelig dør.

Han sjekket gulvet og taket også.

Men foran ham var det bare hvite overflater.

Han hadde ingen steder å gjøre av seg.

Han var fanget.

«William», sa Cornelias hese stemme bak ham.

Han visste ikke hvorfor. Men denne gangen var han sikker på at hun sto der. Like bak ham. Han hadde ikke lyst til å se det heslige ansiktet hennes.

«Snu deg», sa Cornelia.

William nølte et par sekunder, før han snudde seg.

Og ganske riktig. Der var hun.

Hun sto omtrent fem skritt unna og pekte på ham med den mekaniske hånda.

William svelget.

«Hva vil …», begynte han. Men ble avbrutt av at det begynte å pipe høyt fra hånda hennes.

William rakk ikke å reagere før han ble truffet av et blendende blått lys og slengt bakover med en voldsom kraft.

Men istedenfor å krasje i veggen bak seg, fortsatte han videre og landet på et gulv. Han skled et stykke bortover gulvet før han stanset og ble liggende. Han hadde passert tvers gjennom den tykke veggen som om den var av luft.

William ble liggende og vente på at han skulle bli truffet på nytt.

Etter en stund våget han seg opp i sittende stilling, og skjønte fort at han nå befant seg et helt nytt sted.

kapittel 36

William ble sittende og lytte til en dyp rumling som fikk hele ham til riste.

Kroppen hans dirret så voldsomt at det var vanskelig å se klart. Cornelia hadde ikke forsøkt å drepe ham, hun hadde teleportert ham gjennom veggen. Akkurat slik hun hadde gjort i hulen. Det var som om hun hadde skremt ham gjennom gangene for å få ham inn hit. Som om hun ønsket at han skulle være her.

William kom seg på beina. De føltes helt som gelé nå. Han ble stående og se seg omkring.

De enorme veggene møttes i en hvelving i taket høyt der oppe. Og midt i den store hallen så han noe han gjenkjente med det samme.

Høyt over gulvet svevde en stor og sølvfarget kule. Den hang så høyt oppe at det var umulig å bedømme hvor stor den var. Og var så skinnende blank at det nesten var vondt å se på den. Det var noe hypnotiserende ved den. William følte en sterk dragning mot den, som om den kallet på ham. Det vibrerte lett i magen hans. Var det luridiumet som begynte å bevege på seg?

William visste med en gang hvor han hadde sett den svevende kula før.

Under anfallene.

Det var her inne han hadde vært. Og det var her inne han hadde sett Abraham stå under kula og vinke på ham. Som om han ville at William skulle bli med ham.

Og med ett visste William hva det var han sto og så på. Dette kunne ikke være noe annet enn portalen som Goffman hadde snakket om. Kryptalportalen.

William ble stående og stirre opp på kula som roterte i lufta over ham. En blå lysstråle strakte seg fra undersiden av kula og ned mot gulvet. William fulgte strålen med blikket.

Han hadde vært så oppslukt av den svevende kula at han ikke hadde lagt merke til det som sto på gulvet under den.

En avlang, hvit metallkiste.

Han kjente den igjen fra bildene Goffman hadde vist ham.

Det var den kryogeniske fryseboksen til Abraham.

William kjente hvordan hjertet hans begynte å hamre i brystet. En lammende frykt var i ferd med å overta kroppen hans igjen. Og han tenkte tilbake på siste gang han hadde vært alene sammen med Abraham. Da hadde den skrukkete, gamle mannen med superstyrken forsøkt å kvele luridiumet ut av kroppen hans.

Han fikk øye på en rød, blinkende tallrekke på siden av fryseboksen. Tallene forandret seg. De telte ned. Med langsomme skritt gikk William mot fryseboksen. Hele tiden med blikket festet til de blinkende tallene.

Displayet viste 00:10:08.

Bare ti minutter igjen før Abraham var opptint.

«Husk hva du lovet meg», sa Cornelias stemme rett ved siden av ham.

William snudde seg og fikk øye på henne. Hun så på ham med det ville blikket sitt. I den ene hånda holdt hun orben.

«Hvor er Iscia?» sa William.

Cornelia gliste.

«Det eneste du trenger å gjøre for å redde henne, er å ødelegge denne», sa hun og holdt frem orben.

«Hvordan?» sa William.

«Det må du finne ut av selv», sa Cornelia. «Jeg vet at det finnes en selvdestruerende funksjon i den. Men du må løse sikkerhetskodene først.»

William ble stående og tenke litt.

Det virket ikke som om Cornelia kunne kodene selv. Hvis det var så viktig for henne å få den ødelagt, og William var den eneste som kunne gjøre det ...

Plutselig hadde han et pressmiddel.

«Jeg gjør ingenting før du viser meg at Iscia er uskadd», sa William bestemt.

Han stirret rett på Cornelia, selv om han var så redd at det verket i hele kroppen.

Cornelia himlet med øynene og sukket.

«Du stoler virkelig ikke på meg, gjør du?» sa hun, nesten litt oppgitt.

«Få se henne», forlangte William.

Han så opp mot den svevende kula. Det var noe utenomjordisk og fremmed ved den. Likevel følte han en merkelig dragning, som om han egentlig ønsket å være nær den, gå inn i den. Det var vanskelig å konsentrere seg.

I et kort øyeblikk gikk tankene hans til muligheten for at det bare var mennesker fulle av luridium som hadde forlatt jorda. Var det derfor han følte en så sterk dragning mot den svevende kula?

Var det luridiumet i ham som prøvde å lokke ham til å forlate jorda?

William ble stående og kikke opp på den runde og glinsende overflaten. Kanskje det ikke hadde vært så dumt? Han fikk lyst til å bare slutte å kjempe. Gi etter. La seg selv bli sendt av gårde.

Kanskje han ville ha truffet noen på den andre siden som kunne gitt ham svar. Svar på hva han skulle gjøre med alt dette luridiumet han hadde inni seg.

«Du kjenner det også, ikke sant», sa Cornelia, og kikket opp mot kula. «Det er ikke for sent, vet du.»

«For sent for hva?» sa William.

«Å bli med ham. Abraham kunne trenge en som deg», sa hun og nikket mot fryseboksen. «Dessuten er det der du hører hjemme.»

«Nei», sa William, og tvang seg selv til å tenke på Iscia. Det var som om vibrasjonene fra kryptalportalen var i ferd med å trenge inn i hodet hans, og overta viljen hans.

Han tvang seg tilbake til øyeblikket.

«FÅ SE HENNE!» ropte han. «FÅ SE ISCIA!»

«OK, da», sukket Cornelia oppgitt. «Hold denne.» Hun tok noen skritt frem og rakk ham orben.

William nølte.

«Jeg har bare to armer. Jeg kan ikke holde den og samtidig vise deg Iscia», sa hun med irritasjon i stemmen.

William tok imot orben og kikket opp på Cornelia igjen. Prøvde hun å teste ham?

Eller var hun bare for distrahert av hele situasjonen til å tenke over at han fremdeles hadde muligheten til å deaktivere portalen?

Han roterte orben i hendene sine. Det ville nok ta for lang tid. Cornelia kom garantert til å pulverisere ham før han fikk løst den.

Cornelias raspete stemme rev William ut av tankerekken.

«Her er hun», sa hun.

Cornelia trykket på forskjellige knapper på den mekaniske armen og pekte den ut i rommet. En blå stråle skjøt ut og traff gulvet. Og konturene av et menneske begynte å materialisere seg.

Snart hang Iscia i lufta et stykke unna. Det så ut som om hun sto og sov. Øynene hennes var lukket. Og hodet hang på skakke.

Da strålen forsvant, segnet hun om på gulvet og ble liggende.

«ISCIA!» ropte William.

«Ingen vits i å rope. Hun kan ikke høre deg», sa Cornelia.

«Hvordan vet jeg at hun er i live?» spurte han.

Cornelia ble stående og stirre på ham en stund.

«Du er virkelig en stabeis», sa hun.

På nytt rettet hun den mekaniske hånda mot Iscia. Idet den neste blå strålen traff, rykket det i kroppen hennes.

Hun åpnet øynene og så seg forvirret omkring.

«Iscia!» sa William.

Hun fikk øye på ham, og blikkene dere møttes.

«William?» sa hun spakt. Hun prøvde å reise seg, men falt sammen igjen.

Han ville løpe bort til henne med det samme og hjelpe henne opp. Men det virket som Cornelia visste hva han tenkte.

«Glem det. Du har en jobb å gjøre først. Nå er det din tur. Abraham våkner om to minutter. Med det samme han er kommet seg gjennom portalen skal du deaktivere orben, så ingen andre kan følge etter ham.»

William kikket på orben han holdt mellom hendene.

«Hva er det hun snakker om?» sa Iscia som omsider var kommet seg på beina.

«Ikke noe», sa William.

«Skal du hjelpe henne å sende Abraham gjennom?» sa Iscia og så forskrekket på ham.

William ristet instinktivt på hodet. «Nei, jeg ...», begynte han.

«Hold kjeft», ropte Cornelia og viftet truende med hånda mot Iscia.

Iscia tok et skritt mot dem. Men stoppet brått, som om hun hadde gått inn i en usynlig vegg. Og med et kraftig zapp ble hun kastet tilbake.

William ble stående som lammet. Dette var et forferdelig dilemma.

Et umulig valg.

Han så på Iscia, før han kikket ned på orben igjen. Kunne det være så farlig at Abraham forlot jorda? Var ikke det bare bra? Så var de kvitt ham ... i hvert fall for en stund. Det var jo ikke sikkert at han ville komme tilbake? Kanskje Abraham kom til å trives så godt der han havnet, at han bare glemte alt om jorda?

Dessuten var jo dette med at luridiumet hadde forlatt jorda fremdeles bare en teori. Det var en mulighet for at det ikke fantes noen på den andre siden av Kryptalportalen. At det bare var et svart hull. Eller en øde verden.

William likte tanken på å sende Abraham Talley ut i ingenmannsland. Kanskje det ville være umulig for ham å komme tilbake?

William så på Cornelia igjen. De ville øynene hennes stirret på ham. Han kunne ikke stole på at hun virkelig kom til å sette Iscia fri.

Men han kunne heller ikke bare la Iscia dø. Han tenkte tilbake på den gangen hun reddet ham fra den kjøttetende gressplenen i den kryogeniske hagen. Å redde livet hans var faktisk det første hun hadde gjort for ham.

Han skyldte henne å redde hennes.

«Dette er mye større enn både meg og deg», bønnfalt Iscia. «Husk at det er hele jordas fremtid som står på spill. Hun prøver bare å lure deg, William.»

William prøvde å lukke ørene.

Han ville ikke høre på det Iscia sa. Selv om han visste at hun hadde rett. Han kikket ned på orben igjen, og så bort på de røde tallene på Abrahams fryseboks som bare var sekunder unna null.

kapittel 37

William ble stående og stirre på lokket til fryseboksen hvor Abraham lå.

Han klarte ikke å ta blikket fra tallrekken som nå sto på null. Han ventet at lokket skulle åpne seg og at Abrahams skrukkete kropp skulle stige opp. Slik vampyrer gjør på film.

Men etter hvert som sekundene tikket, forsto William at det ikke kom til å skje.

«Siden du allerede er her, kan du like gjerne gjøre nytte for deg», sa Cornelia og pekte på fryseboksen. «Åpne lokket.»

William ble stående. Hun mente vel ikke at han skulle …

«Skynd deg», kommanderte hun.

William nølte.

Det var merkelig hvordan bare tanken på å være nær Abraham Talley kunne være så lammende.

Han kjente at hendene hans strammet seg rundt orben. Hva skulle han gjøre? Forsøke å deaktivere den, slik at portalen ikke virket mer? Eller gjøre som Cornelia sa, og kanskje redde livet til Iscia.

Akkurat nå føltes det som et umulig valg.

«William …», ropte Iscia. «Du må ikke hjelpe henne. Husk hva som står på spill!»

William flyttet blikket over til fryseboksen igjen.

«Jeg ...», begynte han, men avbrøt seg selv.

Hva kunne han si?

«Åpne lokket!» truet Cornelia og pekte på ham med den mekaniske hånda.

«Ikke gjør det», ba Iscia. «Du vet hva som kan skje hvis han kommer seg gjennom.»

Med et høyt zapp avfyrte Cornelia en blå stråle som traff Iscia så hun segnet om på gulvet.

«Ikke!» ropte William.

Iscia stønnet og tok seg til hodet.

«Neste gang gir jeg henne en dødelig dose», sa Cornelia. «Få av lokket!»

William hadde ikke noe valg, han måtte gjøre som hun sa. Med nølende skritt gikk han bort til fryseboksen.

Hele kroppen hans strittet imot.

«Gjør det», sa Cornelia. «Vri på håndtaket.»

William løftet hånda og la den på det blanke håndtaket på toppen av lokket.

Han kastet et siste blikk bort på Iscia, som nå satt på huk og så på ham med bedende øyne mens hun ristet på hodet.

William svelget før han vred håndtaket til siden.

I det samme hørtes et høyt FSSSSSSSST... som om hele fryseboksen trakk inn luft.

William tok et par skritt tilbake, uten å ta blikket fra fryseboksen. Det rykket i lokket, og det vippet sakte opp. Grå frostrøyk veltet ut fra den mørke boksen. Og et blått lys blinket til live bak røyken.

Inne i fryseboksen kunne William skimte konturene av en kropp.

Den lå bare der uten å bevege på seg. Han lot blikket gli langs kroppen og stoppet ved en senete hånd.

William tok seg til halsen.

Bilder fra det som skjedde dypt under Londons gater for fire måneder siden blinket foran øynene hans. Han kunne fremdeles kjenne de knudrete og ubarmhjertige hendene til Abraham som strammet seg rundt halsen hans.

William kikket bort på Iscia.

Øynene hennes var røde nå. Tårene trillet nedover kinnene. William visste at hun aldri ville tilgi ham om han hjalp Cornelia med å sende Abraham gjennom portalen, selv om han gjorde det for å redde henne.

«Hva nå?» sa han og snudde seg mot Cornelia.

«Nå plasserer du orben på gulvet der», sa hun og pekte på et rundt hull i gulvet under fryseboksen.

«Hva skjer da?» sa William.

«Hva tror du?» sa Cornelia utålmodig. «Da blir Abraham sendt gjennom portalen.»

William gikk tilbake til fryseboksen og stoppet.

«Hva er det du gjør?» hørte han Iscia rope.

«Det er eneste måten å redde deg på», sa William. Han klarte nesten ikke se på henne nå.

«Kom igjen», ropte Cornelia.

William nølte da han kjente et kaldt gufs fra fryseboksen. Han kunne se konturene av Abrahams kropp omgitt av blå frostrøyk. Han måtte konsentrere seg for å beholde roen. Han måtte ikke få panikk nå. Eller enda verre, et anfall.

«Beklager, Iscia», sa han. Blikkene deres møttes. Han så skuffelsen i øynene hennes.

William bøyde seg ned og plasserte orben på en rund metallplate som var nedfelt i gulvet rett under fryseboksen.

Med det samme orben traff messingen begynte det å dure fra den store metallkula over dem. William reiste seg opp og trakk seg unna. Han kikket bort på Iscia. Hun stirret opp på kula som allerede vibrerte kraftig.

Han senket blikket. Ville ikke se på.

Det var over. Cornelia og Abraham hadde vunnet.

Og nå skulle Abraham reise gjennom portalen og bringe tilbake krig og fordervelse til jorda. William hadde bare lyst til å legge seg ned og gi opp. Han ble stående og lytte til duringen som nå var blitt så kraftig at gulvet under dem ristet.

William kjente at det begynte å murre i magen, og visste at han var i ferd med å få et anfall.

Han kjente hvordan kulda vokste og krøp oppover langs ryggraden. Snart ville han miste kontrollen over kroppen, og alt ville være over.

Cornelia sto som hypnotisert og stirret mot fryseboksen. På Abraham som sakte steg opp fra boksen og fortsatte oppover mot den vibrerende kula. Det var som om kroppen hans lyste.

Lyset var så blendende sterkt at det var vanskelig å se direkte på ham.

William kjente at kulda fortsatte å spre seg i kroppen. Han kikket bort på Iscia idet hun seg sammen på gulvet. Det virket som hun hadde gitt helt opp nå.

Kulda strømmet gjennom kroppen hans. Murringen i magen vokste. Og snart ville krampene komme.

William prøvde ikke engang å stritte imot. Denne gangen skulle han bare la det skje. Han brydde seg ikke lenger. Han som nettopp hadde signert dødsdommen til hele jorda. Han fortjente smertene som snart ville skylle over ham.

Magekrampen traff ham som en knyttneve.

Det var som om beina forsvant under ham, og han gikk i bakken. Han ble liggende og vri seg i smerte. Duringen fra portalen forsvant, og det blå lyset omkring ham ble erstattet med mørke.

Han var ikke lenger i den store fjellhallen.

William sto inne på kjøkkenet hjemme i Norge.

Og han var ikke alene.

Pappa sto med ryggen til borte ved kjøleskapet. Han var iført exo-skjelettet.

«Pappa?» sa William.

Pappa snudde seg og så på ham med milde øyne. Han holdt et glass med melk i hånda.

«William», sa pappa og smilte.

Det virket ikke som om han var overrasket over å se ham. Det var som om han hadde stått og ventet på ham.

«Jeg er redd», sa William. Han kjempet mot tårene nå.

«Vi er alle redde av og til», sa pappa. «Husk hva jeg har fortalt deg, William.»

«Hva da?» sa William.

«Du vet», sa pappa og tok en slurk av melkeglasset.

Men hodet til William føltes som om det var fullt av sirup. Tankene hans gikk som i sakte film. Og det var nesten umulig å få orden på dem.

«Hva har du sagt?» spurte han.

«Hvis du konsentrerer deg, så husker du», sa pappa. Det virket ikke som om han hadde tenkt å hjelpe ham å huske.

Pappa tok en pannekake fra en tallerken på kjøkkenbenken. Han kikket på den før han tok en bit.

«Se, jeg klarer til og med å spise pannekaker uten å klaske meg selv i ansiktet», sa han og gliste.

Og da husket William.

Den dagen på kjøkkenet.

Dagen etter den fatale TV-sendingen. Den dagen pappa braste inn på kjøkkenet med exo-skjelettet og klasket seg selv i ansiktet med en pannekake.

Hva var det han hadde sagt?

Han hadde snakket om å være sterk. At noen ganger kunne talentene våre ta oss steder hvor karakterstyrken vår ikke kunne holde oss. At man måtte finne styrken i seg selv. At man var sterkere enn man trodde.

Mye sterkere.

Var det det pappa forsøkte å fortelle ham nå? At han ikke skulle gi opp.

«Jeg husker», sa William.

«Det er bra», sa pappa. «Jeg visste at det ville komme til deg. Det er alltid best å finne ut av det selv.»

«Jeg er sterkere enn jeg tror», sa William.

«Der har du det», sa pappa og smilte.

«Jeg er mye sterkere enn jeg tror», ropte William.

«Ja, det er du», sa pappa og tok en ny bit av pannekaka.

Så ble hele kjøkkenet fullt av blått lys.

Og William var tilbake i den store underjordiske fjellhallen i Himalaya.

Han lå fremdeles på gulvet. Og krampene i magen var blitt verre. William bet tennene sammen og vred seg i smerte. Han kunne høre pappas stemme i hodet.

Du er sterkere enn du tror, William. Det er vi alle.

William løftet hodet og kikket bort på Iscia som lå sammenkrøket på gulvet. Han forsøkte å rope, men det var som om munnen hans ikke ville virke.

Cornelia sto over ham og kikket opp på kroppen til Abraham som nå var like under den svevende metallkula.

Jeg er sterkere enn jeg tror ... jeg er sterkere enn jeg tror, gjentok William inni seg.

Og nå visste han at hvis han kvittet seg med all frykt, så ville han klare å overvinne anfallet, og bruke det til sin fordel. Han hadde jo tross alt kastet herr Humburger opp på toppen av en bokhylle. Kanskje han også hadde en sjanse mot Cornelia.

Og plutselig kjente William et voldsomt sinne vokse i ham. Han kunne ikke la Cornelia og Abraham vinne.

Han måtte kjempe!

kapittel 38

William bet tennene sammen og prøvde å få kontroll over anfallet.

Han kjempet seg opp i knestående. Smertene var uutholdelige. Men han tvang seg selv opp likevel.

Snart sto han like bak Cornelia som fremdeles hadde all sin oppmerksomhet rettet mot Abraham.

Iscia, som hadde oppdaget at William pønsket på noe, løftet hodet fra gulvet. Med nytt håp i øynene snudde hun seg rundt og satte seg på kne mens hun fulgte ham med blikket.

William holdt pekefingeren mot munnen og pekte på orben under fryseboksen. Iscia nikket og kikket opp mot Abraham som nå var nådd frem til den svevende kryptalportalen.

Idet kroppen hans traff kula, beveget hele overflaten seg, som om den var laget av flytende metall.

Cornelia sto fremdeles med ryggen til. Hele oppmerksomheten hennes var rettet mot Abraham. William, som beveget seg så forsiktig han kunne bort til fryseboksen, bøyde seg ned og plukket orben opp.

Med det samme orben forlot metallplata stoppet duringen, og hele hallen ble stille.

Abrahams kropp, som var halvveis inne i kula, stoppet også opp og ble hengende.

Cornelia gryntet irritert. Hun snudde seg og fikk øye på William som sto like bak henne med orben i hendene.

«Hva er det du holder på med?» bjeffet hun. «Legg den på plass igjen!»

«Nei», sa William og ristet på hodet.

Han strammet grepet om orben i et forsøk på å skjule at hendene hans skalv.

Den lammende smerten var blitt erstattet med et intenst sinne. Hvorfor var det sånn at Cornelia skulle fortelle ham hva han skulle gjøre? At han måtte velge mellom Iscia og verden? William ville velge begge deler. Og det var det han gjorde nå. Han brydde seg ikke lenger om hva som kom til å skje med ham selv, så lenge han klarte å få Iscia i sikkerhet og forhindre at Abraham forsvant gjennom portalen.

«FÅ DEN!» kommanderte Cornelia så spyttet sto ut av munnen på henne.

William gikk bakover mens han konsentrerte seg om orben. Han hadde ikke noe valg, han måtte forsøke å ødelegge den før Abraham reiste gjennom portalen, og ikke etter.

Han kjente at han hadde fått kontroll over anfallet sitt. Smerten var borte og han følte seg sterkere og mer konsentrert enn noen gang. Når han så på orben, var det som om han bare visste hva han skulle gjøre. Fingrene hans begynte å jobbe. De vred og vendte på orben med en voldsom fart.

Kanskje han kunne klare det.

Da han hørte skrittene, var det allerede for sent.

William snudde seg akkurat tidsnok til å se Cornelia kaste seg mot ham. Ansiktet hennes var fylt av krampaktig raseri. Hun traff ham med full tyngde. William mistet balansen og ramlet bakover.

Han landet tungt på ryggen med Cornelia oppå seg.

«Gi meg den der», ropte hun og grep etter orben med den friske hånda si.

Hun flekket de brune tennene sine mot ham, og den harske ånden hennes sved i øynene. Cornelia pekte den mekaniske hånda si rett mot hodet hans. William grep instinktivt tak i den med den ledige hånda si. Hvis den var mekanisk, måtte det gå an å få den av henne.

Han rev og slet i armen. Men den rikket seg ikke. Så ga hånda fra seg en høy pipelyd. Det betydde at den var i ferd med å lade opp til en kraftig dose. William la fra seg orben og grep tak i armen hennes med begge hender.

Han dro til så hardt han kunne.

Men armen satt like fast.

Armen pep høyere og høyere. Nå var det like før han ville bli smeltet ned i gulvet.

«Prøv å rotere den», hørte han Iscia rope.

William var desperat nå. Han festet grepet om armen til Cornelia og vred rundt, først i den ene retningen uten at noe skjedde.

Så i den andre.

Og med et lavt klikk løsnet hele underarmen.

«NEEEEEI!» skrek Cornelia og grep etter den med den andre hånda si.

William krabbet bakover og kom seg på beina.

«FÅ DEN!» skrek Cornelia og styrtet mot ham.

William rettet armen mot henne og trykket på alle knappene samtidig.

Så lød et høyt zapp og en blå stråle skjøt ut, sneiet frakken til Cornelia og traff veggen bak henne.

Et kort øyeblikk var det som om hele veggen ble gjennomsiktig. Og William så konturene av mennesker på den andre siden. Det måtte være bestefar og de andre som var nådd frem, og forsøkte å komme seg inn.

«HAHAHAHA», hveste Cornelia. «Hvem er det som har lært deg å skyte?!»

William fant en knapp på innsiden av armen og trykket den inn. En ny stråle skjøt ut av armen og traff Cornelia rett i magen. Hun ble kastet bakover og skled bortover gulvet. Han ble stående og vente på at hun skulle komme seg på beina og angripe ham igjen.

Men hun rørte seg ikke.

Hun lå livløs på gulvet.

William kikket bort på Iscia, som hadde reist seg opp. Hun sto og stirret forskrekket på ham.

Så snudde han seg mot veggen, løftet den mekaniske hånda til Cornelia og trykket på knappen igjen. Med et nytt, høyt zapp skjøt en blå stråle ut av hånda og traff veggen.

«Gjør det igjen», ropte Iscia.

Et nytt zapp, og nok en gang ble veggen gjennomsiktig. William kunne se at skikkelsene kom mot ham. En av dem tok sats og hoppet gjennom veggen.

Bestefar landet på begge beina og så seg omkring med passivatoren hevet. Men han var ikke alene. Det var noen sammen med ham.

Freddy kom ut av veggen og kikket seg forvirret omkring, før han fikk øye på William som sto med den mekaniske hånda til Cornelia.

Plutselig begynte det å dure bak William igjen.

Han snudde seg og så Cornelia stå under portalen. Orben var tilbake på messingplata og Abraham begynte på nytt å stige oppover mot portalen.

«William, flytt deg», ropte bestefar og pekte mot Abraham med passivatoren. «Vi må stoppe ham.»

Men Cornelia var allerede over William som et vilt dyr. Hun rev den mekaniske hånda ut av hendene på ham.

William snudde seg, og så bestefar styrte mot portalen med passivatoren høyt hevet.

Cornelia siktet på bestefar.

«Bestefar, pass deg», ropte William.

Bestefar bråstoppet, pekte passivatoren sin mot Cornelia og fyrte av nøyaktig samtidig som henne.

Strålene fra de to våpnene skjøt forbi hverandre, og de ble truffet begge to.

Bestefar ble kastet bakover og landet tungt.

Cornelia seg sammen på gulvet og ble liggende.

«BESTEFAR», ropte William og styrtet bort til ham.

Han kastet seg ned ved siden av ham og løftet hodet hans. Til sin store forskrekkelse kunne han se sine egne hender gjennom bestefars hode. Han var i ferd med å gå i oppløsning.

Bestefar løftet hånda og pekte på noe bak William.

«Det er for sent», stønnet han.

William snudde seg akkurat idet Abrahams kropp forsvant inn i den lysende kula høyt der oppe. Det var som om det blanke metallet liksom brettet seg rundt ham.

Og han ble borte.

William ble sittende og stirre opp på metallkula.

Nå var det helt stille i den store hallen.

Plutselig var det som om metallkula eksploderte i et blendende, blått lys. William ble kastet bakover og landet på ryggen. Han satte seg opp og forsøkte å se, men han var fullstendig blendet av det kraftige lyset.

Så forsvant lyset like fort som det hadde kommet. Og William kunne skimte omgivelsene igjen.

Freddy lå et stykke unna. Var han også blitt truffet?

«Går det bra, Freddy?» ropte William.

Men Freddy svarte ikke. Han reiste seg opp uten å ta blikket av den svevende kula. Stirret på den som om han var hypnotisert.

William skyndte seg tilbake til bestefar som var blitt enda mer gjennomsiktig.

«Bestefar ... hva gjør vi nå?» ropte han fortvilet.

«Plan B», sa bestefar og tok seg til halsen.

«Plan B?» gjentok William.

«Hvor er det?» sa bestefar svakt.

«Hva da?» sa William.

«Kjedet mitt», hvisket bestefar. «Minnepinnen ...»

William så seg rundt, og fikk øye på den på gulvet et par meter unna.

«Skynd deg», sa bestefar. «Hent den.»

William krøp bort, snappet minnepinnen til seg og krøp tilbake.

«Heng den rundt halsen din», sa bestefar.

William gjorde som han ble bedt om. Han trakk kjedet over hodet uten å ta blikket fra bestefar, som var i ferd med å forsvinne helt.

«Unnskyld», hikstet William.

«Du må nok klare deg uten meg nå», sa bestefar og smilte svakt. «Du må fortsette det arbeidet jeg startet, og gjøre alt som står i din makt for å stoppe Abraham.»

«Men hvordan?» hvisket William. «Jeg vet ikke hvordan ... han har jo allerede reist ...»

«Du vil få hjelp av Instituttet ...», hvisket bestefar.

Han var så gjennomsiktig nå at William knapt kunne se ham lenger. «… Og det er en annen som kan hjelpe deg.»

«Hvem da?» sa William.

«En som er nærmere enn du tror», svarte bestefar.

William ble sittende handlingslammet og stirre på bestefar. Han visste at det ikke var noe han kunne gjøre for å redde ham nå. Tårene trillet nedover kinnene hans. Hva var det bestefar snakket om? Hvem?

«Glem aldri hvor utrolig glad jeg er i deg, William.»

William kjente at bestefar gikk i oppløsning mellom hendene hans.

«Bestefar ...», hikstet han fortvilet.

«William ... det er på tide at han kommer tilbake ...»

«Tilbake?» sa William. «Hvem?»

Men bestefar svarte ikke.

Han var borte.

William ble sittende som lammet og stirre på gulvet hvor bestefar nettopp hadde ligget. Han kunne ikke tro det som nettopp hadde skjedd.

Var bestefar virkelig død?

Han kikket bort på det stedet hvor Cornelia hadde ligget. Også hun var borte. Sporløst forsvunnet.

«William», hørte han noen rope.

Han snudde seg og fikk øye på Iscia som pekte på noe.

William reiste seg.

Foran seg så han Freddy som gikk langsomt mot den blå strålen fra portalen.

«FREDDY», ropte han. «Ikke gå nærmere.»

Men Freddy reagerte ikke. Han bare fortsatte å gå.

«Hva gjør du?» ropte William og begynte å gå etter ham.

«Stopp ham!» ropte Iscia.

Freddy stoppet like foran strålen og så seg tilbake. Han kastet et kort blikk på Iscia. «Beklager», sa han, før han fortsatte inn i den blå strålen.

«Nei!» ropte William.

Han fikk tak i buksebeinet til Freddy, men han var allerede på vei oppover i lufta. Kraften som trakk Freddy mot portalen var så sterk at William ikke klarte å holde igjen.

Han slapp og ble stående og se på Freddys kropp som forsvant inn i den store, svevende metallkula.

kapittel 39

William fikk øye på lastebilen som kom mot dem i stor fart.

«Pappa!» ropte han. «Kom deg ut!» Han begynte å gå mot bilen.

«KOM DEG UT AV BILEN!» ropte han desperat. Men pappa kunne fortsatt ikke høre ham.

Før William visste ordet av det, smalt lastebilen inn i pappas bil med en voldsom kraft. Hele baksiden ble trykket inn, før bilen ble kastet rundt og landet på taket oppå en annen bil.

«NEEEEIIIIII...!» ropte William og begynte å løpe, men bråstanset da han fikk se hvem som satt bak rattet inne i lastebilen.

Det var Cornelia.

William sperret øynene opp og hev etter pusten.

Han satt i et flysete og var omgitt av mennesker.

Helt vanlige mennesker.

Det gikk et par sekunder til før han senket skuldrene. Han husket turen tilbake fra fjellene sammen med Goffman, Iscia og de to sjåførene. Etter at bestefar og Freddy forsvant, hadde stemningen vært alt annet enn glad. De hadde ikke klart å stoppe Abraham. Men de var i det minste i live. William kikket ned på hendene sine. Han hadde lært å overvinne anfallene sine. Og han hadde fått skryt av Goffman. Men William brydde seg ikke om skryt nå. Han kunne fremdeles ikke tro at bestefar var borte.

«Vi har begynt innflygningen til London, og vil være på bakken om tyve minutter», sa en mann over høyttaleren.

«Endelig, du er våken», sa en stemme.

William kikket opp og fikk se Iscia, som dumpet ned i setet ved siden av ham. Hun hadde en pose med nøttemiks i den ene hånda.

«Hvor lenge har jeg sovet?» spurte han.

Han hadde sloknet i setet sitt allerede før flyet tok av.

«I mer enn tolv timer», sa Iscia og rakte ham nøttemiksen.

«Vil du ha?»

William tok en neve med nøtter, tygget og svelget. Han var skrubbsulten. Snappet den lille posen ut av hendene på henne, gapte og helte hele innholdet inn i munnen.

«Vann?» sa hun og rakte ham en flaske.

William satte flaska til munnen og gulpet nedpå. Det føltes som han hadde sovet i mange år. Han lente seg tilbake i setet og kikket ut vinduet. Han så ned på London som lå langt der nede, og de høye bygningene som strakte seg opp mot
dem.

Plutselig husket han minnepinnen han hadde fått av bestefar, og tok seg til halsen. Kjedet var borte. Panikken slo ned i ham.

«Jeg la den i jakkelomma di da du sov», sa Iscia, som forsto hva han lette etter. «Du rev den av deg i søvne.»

William stakk hånda ned i jakkelomma og kunne kjenne minnepinnen ligge der. Han pustet lettet ut.

«Jeg kan ikke tro det», mumlet han.

«Hva da?» spurte Iscia.

«At bestefar er borte», svarte William.

«Nei ...», sa hun og lente seg tilbake i setet. «Det er helt uvirkelig. Jeg har alltid sett på bestefaren din som ... udødelig.»

William tok opp minnepinnen, snudde på den og studerte den fra alle kanter.

«Lurer på hva den inneholder?» sa han.

«Det finner du ut når du kommer hjem», sa Iscia.

De ble sittende i stillhet en stund.

«Hva med Freddy?» sa William og kikket på Iscia.

Hun ble stiv i ansiktet. Senket blikket.

«Jeg forstår ikke hva som skjedde med ham?» hvisket hun.

«Hvorfor tror du han gjorde det?»

«Jeg vet ikke», sa hun tankefullt. «Det virket nesten som om det var noen andre som styrte ham.»

«Hvor tror du han er nå?» spurte William. «Sammen med Abraham ... eller død?»

«Jeg håper ikke at han er død. Men jeg håper heller ikke at han er sammen med Abraham ...»

William så ut vinduet. Løftet blikket mot den blå himmelen.

«Jeg har en merkelig følelse av at vi kommer til å få se ham igjen en gang», sa han tankefullt.

De ble sittende en stund uten å si noe.

«Skal du tilbake til Instituttet nå, eller?» sa William etter en stund.

«Ja», sa hun. «Jeg har ikke noe annet sted å dra.»

Han så på henne. Hun hadde et litt trist drag over øynene.

«Dessuten er det der jobben min er», fortsatte hun og smilte. «Jeg har mange ting å ta meg av.»

Etter en kort pause så hun på ham og spurte: «Du kommer vel tilbake?»

«Vet ikke», svarte han.

«Nå som bestefar...»

Han ble sittende og tenke en stund. Det var jo ikke sikkert at Instituttet ønsket ham tilbake. Han hadde jo ikke klart å hindre Cornelia fra å sende Abraham gjennom kryptalportalen.

«Jeg tror de trenger deg mer enn noen gang», sa Iscia, som om hun hadde lest tankene hans.

«Kanskje ...», svarte han.

«Men jeg klarte ikke å stoppe henne ... og nå er Abraham hos dem.»

«Det vet vi egentlig ikke», sa Iscia. «Kanskje han har havnet et helt annet sted?»

«Som hvor da, for eksempel?» sa William.

«Mars ...?» sa hun og smilte.

«Eller Pluto», sa William.

Iscia ble alvorlig. Ble sittende slik en stund og stirre på William. William vred seg i setet.

«Hadde du virkelig tenkt å gjøre det?» sa hun.

«Gjøre hva?» sa han, selv om han egentlig visste hva det var hun snakket om.

«Hjelpe Cornelia med å sende ham av gårde», sa hun.

William svarte ikke.

Han ble sittende og se på henne. Visste ikke hva han skulle si.

«Hele jordas befolkning er mye viktigere enn bare meg», hvisket hun.

«Jeg vet», sa han lavt.

Men innerst inne var han ikke sikker på at han mente det. For ham var Iscia i ferd med å bli en av de viktigste personene i verden.

kapittel 40

William ble stående i døra.

Han lot blikket gli gjennom det gamle rommet sitt. Selv om det bare var gått noen uker, føltes det som mange år siden han var her sist. Han kjente seg annerledes. Mer voksen, på en måte.

Blikket hans stanset ved det store skrivebordet han hadde fått av bestefar. Han gikk bort og la hånda mot det kjølige treverket. Strøk fingrene over alle de merkelige tegnene som bestefar hadde risset inn.

Blikket stoppet ved laptopen hans på skrivebordet. Han satte seg og åpnet den, og fisket minnepinnen frem fra bukselomma. Plasserte pinnen i USB-porten på maskinen og ventet. Foten hans ristet opp og ned i spenning mens han stirret på skjermen og ventet på at noe skulle skje.

Men ingenting skjedde.

Det virket ikke engang som datamaskinen registrerte at han hadde plugget i minnepinnen. Kanskje den var ødelagt?

Han ventet litt til.

Men fremdeles skjedde det ingenting.

William klappet laptopen irritert igjen, reiste seg og gikk mot døra.

«Hvor skal du?» spurte en stemme.

William stoppet, men snudde seg ikke. Han turte ikke. Var han ikke alene i rommet?

«Du må være litt mer tålmodig.»

William snudde seg og så seg rundt. Han var alene. Kikket på laptopen.

«Kom tilbake.»

Det var noe kjent med den stemmen.

William stirret på datamaskinen, som om han var redd for at den skulle eksplodere om han tok på den.

«Hva venter du på, William?» fortsatte stemmen. «Lukk meg opp.»

Det kjentes som å få et elektrisk støt da han forsto hvem det var som snakket til ham.

Det kunne ikke være ...

Det var umulig!

Forsiktig strakte han frem den ene hånda og åpnet laptopen på nytt. Han tok et skritt bakover idet et kjent ansikt så på ham fra skjermen.

«Hvorfor så forskrekket, William?» spurte bestefar. «Jeg trodde du hadde begynt å venne deg til teknologi nå …?»

Han kunne ikke tro det. Ved første øyekast så det helt ekte ut, som en video. Men nå skjønte han at det var en dataanimasjon.

William satte seg ned i stolen foran skrivebordet uten å ta blikket fra bestefar.

«Kan du … høre meg?» spurte han skjelvende.

«Selvfølgelig kan jeg høre deg», svarte bestefar.

«Hvordan?» sa William.

«Gjennom mikrofonen på datamaskinen din, vel.»

«Det forstår jeg», sa William. «Men ... hvordan kan jeg snakke med deg?»

«Jeg har brukt det siste året på å laste ned alle data fra hjernen min og lagre dem digitalt ... som en slags sikkerhetskopi av meg selv», sa bestefar. «Det er noe jeg har tenkt på lenge. Vi har sittet på den teknologien en stund på Instituttet. Og jammen var det flaks at jeg gjorde det, for kroppen min må jo være død nå, siden du har minnepinnen og startet meg opp.»

Nå kjente William seg dypt forvirret.

«Så det er virkelig deg der inne ... bare som et dataprogram?» spurte han.

«Ja, det er meg», sa bestefar. «Eller rettere sagt, det er meg frem til det tidspunktet da jeg sikkerhetskopierte hjernen min.»

«Så du vet ikke hva som skjedde?» spurte William.

«Den siste informasjonen jeg har, er at dere var på vei for å treffe meg i Himalaya», svarte bestefar.

William visste ikke helt hva han skulle si. Han ble bare sittende og stirre på bestefars ansikt.

«Vi klarte ikke hindre Cornelia i å sende Abraham gjennom portalen», sa han til slutt.

«Åh …», sa bestefar og ble tankefull. «Hva skjedde?»

«Du ...», begynte William. «Du ble truffet av Cornelias stråle. Den var ment for meg … men du hoppet inn mellom oss.»

«Kult», sa bestefar og smilte. «Så jeg er en helt!»

Dette fikk William til å smile. «Ja … du er en ekte helt.»

«Men vi fikk altså ikke stoppet Abraham», fortsatte bestefar.

William ristet på hodet.

«Og Cornelia?»

«Jeg vet ikke hvor hun ble av», sa William. «Hun bare ... forsvant.»

Et bekymret drag kom over bestefars ansikt. «Dette er alvorlig», sa han. «Veldig alvorlig.»

William ble sittende taus og betrakte bestefar, som tenkte så furene i panna hans lå tett som i et trekkspill.

«Er faren din hjemme?» spurte han til slutt.

«Ja», sa William.

«Og han bruker exo-skjelettet som vi sendte ham?»

William nikket.

«Da er det på tide at han kommer tilbake», sa bestefar bestemt.

«Tilbake hvor?» spurte William.

*

William kom ned i gangen. Han kunne høre noen inne på kjøkkenet, og stoppet opp i kjøkkendøra. Der fikk han øye på pappa som sto borte ved kjøleskapet. Han hadde på seg exo-skjelettet og drakk rett fra en melkekartong. Da han fikk øye på William, senket han melkekartongen og smilte.

William ble stående og stirre på ham en stund.

«Hva er det?» spurte pappa.

«Hvorfor har du aldri fortalt meg det?» datt det ut av William.

«Hva da?» sa pappa.

«Om Instituttet.»

Smilet til pappa forsvant.

«Hva da ... om Instituttet?» sa han usikkert. Stemmen hans skalv lett nå.

«At du pleide å jobbe der ...», sa William.

Melkekartongen skled ut av hånda til pappa og gikk i gulvet.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til

ebok@aschehoug.no

© 2016 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard),

www.aschehoug.no

ISBN 978-82-03-26215-9