«Actionfylt eventyr. Vil helt klart appellere til unge lesere som har lurt på hva familiens katt egentlig drømmer om.»

PUBLISHERS WEEKLY

«Spennende. Lesere i tenårene vil identifisere seg med hovedpersonens kamp for å passe inn. De vil applaudere at han er modig nok til å gå sine egne veier, heie når han endelig får den respekten han fortjener, og glede seg vilt til oppfølgeren.»

KIRKUS REVIEWS

«Forfatteren har skapt en fengslende og intrikat mytologisk verden, og krydrer det hele med en helt du blir glad i.»

SCHOOL LIBRARY JOURNAL

«Skrevet i samme stil som J.R.R. Tolkiens klassikere. Fantasy-fans vil umiddelbart bli hekta på denne nye bokserien.»

CLEVELAND PLAIN DEALER

Erin Hunter

Kattekrigerne Bok 1

Tilbake til villmarken

Oversatt av Lisa Vesterås, MNO

Til Billy, som forlot tobeininghjemmet vårt for å bli en kattekriger. Vi savner ham fremdeles. Og til Benjamin, broren hans, som nå er hos Stjerneklanen. En spesiell takk til Kate Cary

INTO THE WILD

Copyright © 2003 by Working partners Limited

Series created by Working Partners Limited

Norsk utgave © juritzen forlag as 2013, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Illustrasjoner: © 2003, Wayne McLoughlin

Omslagsdesign: © Artwork and design:

Hauptmann & Kompanie Werbeagentur, Zurich

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-93304-08-1 (ePub)

ISBN 978-82-93304-03-6 (trykk)

TROSKAPSFORHOLD

TORDENKLANEN

LEDER

BLÅSTJERNE – blågrå hunnkatt, sølvgrå rundt snuten

NESTLEDER

RØDHALE – liten, skilpaddemønstret katt med en karakteristisk rød hale
LÆRLING: STØVPOTE

MEDISINKATT

SPRAGLEPELS – vakker, mørk skilpaddemønstret hunnkatt med karakteristisk, spraglete pels

KRIGERE

(hannkatter og hunnkatter uten kattunger)

LØVEHJERTE – flott, gyllen hannkatt med tykk pels, som en løvemanke

LÆRLING: GRÅPOTE

TIGERKLO – stor, mørkebrun, stripet hannkatt med uvanlig lange klør

LÆRLING: RAVNEPOTE

SNØSTORM – stor, hvit hannkatt
LÆRLING: SANDPOTE

SVARTSTREK – glatthåret svart- og gråstripet hannkatt

LANGHALE – lys hannkatt med svarte striper

VIRVELVIND – rask, stripet hannkatt

AKVAMARIN – lys grå hunnkatt med uvanlig blå øyne

MUSEPUS – liten, gråbrun hunnkatt

LÆRLINGER

(mer enn seks måner gamle, under opplæring for å bli krigere)

STØVPOTE – mørkebrun, stripete hannkatt

GRÅPOTE – kraftig, langhåret hannkatt med grå pels

RAVNEPOTE – liten, tynn hannkatt med svart pels og en liten, hvit flekk på brystet

SANDPOTE – rød hunnkatt

ILDPOTE – pen, rød hannkatt

DRONNINGER

(katter som er drektige eller har nyfødte kattunger)

SNØPELS – nydelig hvit pels og blå øyne

SPRAGLEFJES – pen, stripet katt

GULLBLOM – lys rødgul pels

DROPLEHALE – lys, stripet katt, den eldste av dronningene

ELDRE

(tidligere krigere og dronninger som ikke trenger å jobbe lenger)

SNAUHALE – stor, mørkebrun stripet hannkatt som mangler en del av halen

VESLEØRE – grå hannkatt med bitte små ører; den eldste hannkatten i Tordenklanen

SJAKKPELS – liten svart og hvit hannkatt

ENØYE – lys grå hunnkatt, den eldste katten i Tordenklanen; nesten helt blind og døv

SPRAGLEHALE – skilpaddemønstret hunnkatt med nydelig, spraglet pels, hun var veldig pen som ung

SKYGGEKLANEN

LEDER

KNEKKSTJERNE – gammel, svart hannkatt

NESTLEDER

SVARTFOT – stor, hvit hannkatt med digre, beksvarte poter

MEDISINKATT

SNUFSEPUS – liten, grå og hvit hannkatt

KRIGERE

STUMPHALE – brunstripet hannkatt

LÆRLING: BRUNPOTE

STEINPELS – sølvgrå hannkatt

LÆRLING: VASSPOTE

KLORETRYNE – brun hannkatt med mange arr etter slagsmål;

LÆRLING: LILLEPOTE

NATTPELS – svart hannkatt

DRONNINGER

MORGENSKY – liten, stripet katt

LYNBLOMST – sort og hvit hunnkatt

ELDRE

ASKEPELS – tynn, grå hannkatt

VINDKLANEN

LEDER

KJEMPESTJERNE – stor svart og hvit hannkatt med veldig lang hale

ELVEKLANEN

LEDER

SKEIVSTJERNE – kjempestor, lys stripet katt med skjevt kjeveparti

NESTLEDER

EIKEHJERTE – rødbrun hunnkatt

KATTER UTENFOR KLANENE

FLATFJES – gammel, mørkegrå hunnkatt med bredt, flattrykt fjes

FLEKKEN – lubben, snill, svart og hvit kattunge som bor i et hus i utkanten av skogen

BONDEN – svart og hvit hannkatt som bor på en gård like ved skogen

Prolog

HALVMÅNEN SKINTE PÅ rullesteinsblokkene, som glitret som sølv i nattemørket. Stillheten ble bare brutt av bruset fra den svarte elven og vinden som rusket i trærne i skogen bortenfor.

Plutselig var det noe som beveget seg i skyggene, og like etter kom noen mørke skikkelser snikende stille over klippene. Klørne glitret i måneskinnet. Vaktsomme øyne lyste gult. Og så, som på et taust signal, kastet vesenene seg over hverandre, og plutselig myldret det av kjempende, hvesende katter i fjellpasset.

Midt i virvaret av pels og klør presset en svær, spraglete katt en annen hannkatt i bakken og dro hodet hans opp. «Eikehjerte!» freste den spraglete katten. «Hvordan våger du å jakte på vårt territorium? Solfjellet tilhører Tordenklanen!»

«Etter i kveld, Tigerklo, kommer dette til å være Elveklanens jaktmarker!» hveste hannkatten til svar.

Nede fra stranden lød et advarende brøl: «Pass dere! Det kommer flere elveklankrigere!»

Tigerklo snudde seg, og så at flere slanke, våte skikkelser var på vei opp fra vannet nedenfor klippene. De klissvåte elveklankrigerne løp lydløst opp fra stranden og kastet seg inn i kampen uten engang å riste vannet ut av pelsen.

Den spraglete katten kikket ned på Eikehjerte. «Dere kan kanskje svømme som otere, men dere hører ikke hjemme i denne skogen!» Han blottet tennene mot katten som forsøkte å vri seg løs.

Det desperate hylet fra en hunnkatt fra Tordenklanen brøt gjennom alt ståket: En mager hannkatt fra Elveklanen hadde lagt henne i bakken, og skulle til å sette tennene i halsen hennes.

Tigerklo hørte hylet og slapp Eikehjerte. Han kastet seg mot fienden og dyttet ham bort fra hunnkatten. «Skynd deg, Musepus, løp!» ropte han og snudde seg mot hannkatten som hadde truet henne. Musepus kom seg på beina. En dyp flenge i skulderen fikk henne til å klynke av smerte da hun løp av gårde.

Bak henne freste Tigerklo av raseri idet hannkatten skar et dypt kutt i snuten hans. Blodet blindet ham et øyeblikk, men han kastet seg fram og satte tennene i bakbeinet på fienden, som hylte og vred seg løs.

«Tigerklo!» Ropet kom fra en krigerkatt med knallrød hale, lik en rev. «Dette nytter ikke! Elveklankrigerne er for mange!»

«Nei, Rødhale. Tordenklanen lar seg ikke jage bort!» brølte Tigerklo tilbake og hoppet bort til Rødhale. «Dette er vårt territorium!» Blodet rant fra den svarte snuten, og han ristet utålmodig på hodet. Bloddråpene lagde røde flekker på klippene.

«Tordenklanen respekterer ditt mot, Tigerklo, men vi har ikke råd til å miste flere krigere nå,» sa Rødhale. «Blåstjerne forventer ikke at vi skal kjempe en så håpløs kamp. Det kommer flere sjanser.» Han møtte Tigerklos gylne blikk. Så bråsnudde han og hoppet opp på en klippe i skogkanten.

«Trekk dere tilbake, tordenkrigere! Trekk dere tilbake!» brølte han. Krigerne hans adlød umiddelbart og trakk seg unna motstanderne. De freste og spyttet mens de rygget mot Rødhale. Et øyeblikk så elveklankattene forvirret ut. Var slaget vunnet allerede? Var det så enkelt? Så utstøtte Eikehjerte et triumferende brøl, og da krigerne i Elveklanen hørte ham, stemte de også i seiersbrølet.

Rødhale så ned på krigerne sine. Han slo med halen, et signal som fikk tordenklankattene til å stupe ned på den andre siden av Solklippene og forsvinne inn mellom trærne.

Tigerklo gikk sist. Han ble stående ved skogbrynet et øyeblikk før han snudde seg mot den blodstenkte slagmarken. Ansiktet var alvorlig, øynene to sinte, smale streker. Så sprang han etter klanen, inn i den stille skogen.

En gammel, grå hunnkatt satt alene på en øde lysning og stirret opp på den klare nattehimmelen. Rundt seg hørte hun pusten fra sovende katter i skyggene.

En liten spraglete hunnkatt kom krypende ut fra mørket, raskt og lydløst.

Den grå katten nikket til hilsen. «Hvordan går det med Musepus?» mjauet hun.

«Sårene er dype, Blåstjerne,» svarte den spraglete katten og satte seg på det kjølige gresset. «Men hun er ung og sterk, hun kommer til å heles raskt.»

«Og de andre?»

«De klarer seg, de også.»

Blåstjerne sukket. «Vi var heldige som ikke mistet noen krigere denne gangen. Du er en dyktig medisinkatt, Spraglepels.» Hun la hodet bakover og betraktet stjernene. «Men dagens nederlag bekymrer meg veldig. Tordenklanen har ikke blitt beseiret på eget territorium siden jeg ble leder,» mumlet hun. «Det er vanskelige tider for klanen vår. Nygrønt kommer sent i år, og det har vært færre kattunger. Tordenklanen trenger flere krigere hvis vi skal overleve.»

«Men året har så vidt begynt,» påpekte Spraglepels rolig. «Det kommer flere kattunger når det blir løvgrønt.

Den grå katten trakk på skuldrene. «Kanskje. Men det tar tid å trene ungkattene til å bli krigere. Hvis vi skal klare å forsvare territoriet vårt, må vi skaffe oss nye krigere så fort som mulig.»

«Har du spurt Stjerneklanen?» mjauet Spraglepels forsiktig, og fulgte Blåstjernes blikk opp mot stjernemylderet som glitret på den mørke himmelen.

«I tider som dette trenger vi hjelp fra de gamle krigerne. Har Stjerneklanen snakket til deg?» spurte Blåstjerne.

«Ikke på noen måner nå, Blåstjerne.»

Plutselig suste et stjerneskudd over tretoppene. Spraglepels viftet med halen og reiste bust. Blåstjerne spisset ører, men sa ingenting. Spraglepels fortsatte å stirre opp på himmelen.

Etter en stund snudde Spraglepels seg mot Blåstjerne. «Det var en beskjed fra Stjerneklanen,» mumlet hun. Blikket ble fjernt. «Bare ilden kan redde klanen vår.»

«Ilden?» gjentok Blåstjerne. «Men alle klanene frykter ilden! Hvordan kan den redde oss?»

Spraglepels ristet på hodet. «Jeg vet ikke,» svarte hun. «Men det er beskjeden fra Stjerneklanen.»

Lederen for Tordenklanen så på medisinkatten med de intenste, blå øynene. «Du har aldri tatt feil før, Spraglepels,» mjauet hun. «Hvis Stjerneklanen har talt, så blir det sånn. Ilden vil redde klanen vår.»

Kapittel 1

DET VAR VELDIG mørkt. Rødpus merket at det var noe i nærheten. Den unge hannkatten lot blikket gli over den tette underskogen, dypt konsentrert. Dette var ukjent territorium for ham, men de merkelige luktene drev ham videre, dypere inn i skyggene. Magen hans rumlet, og minnet ham om hvor sulten han var. Han åpnet munnen for å la skogens varme lukter komme inn til luktkjertlene i ganen. Den tunge stanken av mugne blader blandet seg med den fristende aromaen av et lite pelsdyr.

Plutselig for en grå skikkelse forbi ham. Rødpus stanset og lyttet. Dyret gjemte seg i løvet mindre enn to halelengder unna. Rødpus visste at det var en mus – han kjente den raske pulsen fra et bitte lite hjerte inne i øret sitt. Han svelget og forsøkte å dempe rumlingen i magen. Snart ville han få stilt sulten.

Han krøket seg langsomt ned og gjorde seg klar til angrep. Han var på lesiden av vinden, og visste at musa ikke hadde lagt merke til ham. Han kikket bort på musa en siste gang før han satte seg på bakbeina og kastet seg fremover.

Musa pilte mot et hull i bakken, men Rødpus kastet seg over den. Med de knivskarpe klørne huket han tak i det hjelpeløse dyret og slengte det opp i luften. Musa landet på bakken, fortumlet, men i live. Den forsøkte å flykte, men Rødpus fanget den igjen. Han kastet den opp i luften igjen, litt høyere denne gangen. Musa klarte å pile et lite stykke før Rødpus tok den igjen.

Plutselig lød en skranglende lyd like i nærheten. Rødpus så seg rundt, og i det samme klarte musa å rive seg løs fra klørne hans. Da Rødpus snudde seg, så han at musa pilte inn mellom røttene på et tre.

Rødpus ble rasende. Han måtte gi opp jakten. Han bråsnudde og stirret inn i mørket med sinte, grønne øyne, fast bestemt på å lokalisere lyden som hadde kostet ham byttet. Lyden fortsatte, og den ble stadig mer velkjent. Rødpus blunket.

Skogen hadde forsvunnet. Han lå i kurven sin inne på et varmt kjøkken. Månen skinte inn gjennom vinduet og kastet lange skygger på det glatte, harde gulvet. Det var lyden av harde pellets, av tørrfôret som ble helt oppi skåla hans. Det var bare en drøm.

Han løftet hodet og hvilte haken mot kanten av kurven. Halsbåndet klødde rundt halsen. I drømmen hadde han kjent kjølig luft mot halsen, der halsbåndet vanligvis strammet. Han rullet rundt på ryggen og gled inn i drømmeland igjen. Han kunne fremdeles lukte musa. Det var tredje gangen siden fullmåne han hadde hatt den samme drømmen, og hver gang hadde musa klart å rømme.

Han slikket seg om munnen. Han kjente lukten av den tørre, smakløse maten. Eierne hans fylte alltid matskåla hans før de la seg. Den tørre lukten jagde bort de varme luktene fra drømmen. Men det rumlet i magen, så Rødpus strakte seg og tasset over kjøkkengulvet bort til matskåla. Maten var tørr og smakte ingenting. Han svelget motvillig. Så gikk han ut gjennom kattedøra, i håp om at luktene i hagen ville fremkalle følelsene fra drømmen igjen.

Månen skinte skarpt utenfor, og det regnet lett. Rødpus labbet nedover stien, grusen var kald og skarp mot potene. Han gjorde fra seg bak en svær busk med blanke, grønne blader og lilla blomster. Den tunge, søtlige stanken la seg over ham, og han trakk leppene oppover for å jage lukten ut av neseborene.

Etterpå satte han seg på en av portstolpene. Det var yndlingsplassen hans, for derfra kunne han se både nabohagene og den tette, grønne skogen på andre siden av gjerdet.

Det sluttet å regne. Den nyklipte plenen bak ham lå badet i måneskinn, men skogen på andre siden av gjerdet var full av skygger. Han strakte seg og snuste ut i den fuktige luften. Han var varm og tørr, men han kjente regndråpene ligge utenpå den tykke, røde pelsen. Han hørte at eierne sto i døråpningen og ropte på ham. Hvis han gikk til dem nå, ville han bli møtt med ømme ord og kjærtegn, og han ville få ligge i sengen deres, hvor han kunne krølle seg sammen inntil et varmt kne.

Men Rødpus ignorerte dem og snudde seg mot skogen igjen. Trærne luktet friskt etter regnet.

Det kriblet i pelsen på ryggen. Var det noe som beveget seg der ute? Var det noen som holdt øye med ham? Rødpus stirret inn i skogen, men det var umulig å se eller lukte noe i den mørke, skogtunge luften. Han løftet haken stolt, satte potene i portstolpen og strakte seg så lang han var. Han lukket øynene og trakk inn duften av skogen enda en gang. Duften egget ham, lokket ham inn i de hviskende skyggene. Han spente musklene og krøp sammen. Så hoppet han grasiøst ned på andre siden av gjerdet. Idet han landet, klinget det i bjella på halsbåndet.

«Hvor skal du hen, Rødpus?» mjauet en kjent stemme bak ham.

Rødpus så opp. En svart og hvit ungkatt balanserte klossete oppå gjerdet.

«Hei, Flekken,» svarte Rødpus.

«Du har ikke tenkt deg inn i skogen, vel?» Flekken stirret på ham med store, gule øyne.

«Jeg skal bare ta en kikk,» sa Rødpus og vred på seg.

«Jeg ville aldri ha gått inn dit. Det er farlig!» Flekken rynket på snuten. «Henry sa at han gikk inn i skogen en gang.» Katten nikket bort mot hagen hvor Henry bodde.

«Aldri i verden om den feite, gamle katten gikk inn i skogen!» freste Rødpus hånlig. «Han har knapt vært utenfor hagen etter at han var hos dyrlegen. Det eneste han gjør, er å spise og sove.»

«Nei, det er sant. Han fanget en rødstrupe der inne!» insisterte Flekken.

«I så fall var det før han var hos dyrlegen. Nå klager han over at fuglene forstyrrer middagsluren hans.»

«Vel, uansett,» sa Flekken og ignorerte den hånlige tonen til Rødpus, «Henry har sagt at det er masse farlige dyr der inne. Svære villkatter som spiser kaniner til frokost, og kvesser klørne på gamle knokler!»

«Jeg skal bare se meg litt rundt,» mjauet Rødpus. «Jeg blir ikke lenge.» «Vel, kom ikke og si at jeg ikke advarte deg!» murret Flekken. Han snudde seg og hoppet ned på sin side av gjerdet.

Rødpus satte seg ned i det stikkende gresset utenfor gjerdet. Han slikket seg nervøst på skulderen og lurte på hvor mye av sladringen til Flekken som var sant.

Plutselig fikk han øye på et lite dyr som beveget seg. Det pilte inn under en bjørnebærbusk.

Instinktene fikk ham til å krøke seg sammen. Lydløst satte han den ene poten fremfor den andre og snek seg fremover i gresset. Han beveget seg mot dyret med ørene på stilk, utvidede nesebor og stivt blikk. Han så det tydelig nå, det satt mellom greinene og gnagde på et frø som det holdt mellom potene. Det var en mus.

Rødpus vagget fram og tilbake på hoftene og gjorde seg klar til å hoppe. Han holdt pusten, i tilfelle bjella i halsbåndet skulle ringe igjen. Spenningen strømmet gjennom kroppen og fikk hjertet til å slå fortere. Dette var enda bedre enn i drømme! Så fikk lyden av knasende kvister ham til å skvette. Bjella klirret, og musa pilte innunder de tykkeste røttene på busken.

Rødpus ble stående helt stille og se seg rundt. Han skimtet den hvite tuppen på en buskete, rød hale mellom noen høye bregner litt lenger borte. Han været en sterk lukt, det var helt sikkert en kjøtteter, men verken katt eller hund. Rødpus ble distrahert og glemte hele musa mens han stirret nysgjerrig på den røde halen. Han måtte ta en nærmere titt.

Alle sansene var i høyspenn mens han listet seg fremover. Så hørte han en annen lyd. Den kom bakfra, men den var dempet og hørtes ut som om den kom langt borte fra. Han vred ørene bakover for å høre bedre. Var det lyden av poter? undret han, men slapp ikke den rare, røde pelsen med blikket og fortsatte å krype fremover. Det var først da den svake raslelyden bak ham ble høy og rask at Rødpus skjønte at han var i fare.

Vesenet traff ham som en eksplosjon, og Rødpus ble slengt sidelengs inn i en neslebusk. Han hylte og vred seg og prøvde å bli kvitt angriperen som klamret seg til ryggen hans. Den holdt seg fast med klør som var forbausende skarpe. Rødpus kjente tennene til dyret i nakken. Han vred seg fra snute til hale, men klarte ikke å komme seg løs. Et øyeblikk følte han seg fullstendig hjelpeløs, men så stivnet han. Han tenkte fort, og kastet seg over på ryggen. Han visste hvor farlig det var å blottlegge den myke magen, men det var den eneste muligheten han hadde.

Han var heldig – knepet så ut til å virke. Han hørte et «puuufff» under seg idet luften ble slått ut av angriperen. Rødpus kastet seg fram og tilbake og klarte å komme seg løs. Han løp hjemover uten å se seg tilbake.

Lyden av poter bak ham tydet på at angriperen fulgte etter. Selv om sårene sved under pelsen, bestemte Rødpus seg for at han heller ville snu seg og kjempe enn å bli hoppet på en gang til.

Han bråstanset og snudde seg mot angriperen.

Det var en kattunge med grå, raggete pels, sterke bein og bredt ansikt. Rødpus luktet med en gang at det var en hannkatt, og så at katten hadde sterke, kraftige skuldre under den myke pelsen. Så braste katten inn i Rødpus med voldsom kraft. Han ble overrasket over Rødpus’ manøver og falt bakover.

Kollisjonen slo luften ut av Rødpus, og han vaklet et øyeblikk. Men han gjenvant fort balansen, rettet seg opp i ryggen og reiste bust, klar til å kaste seg over den andre katten. Men angriperen bare satte seg opp og begynte å slikke seg på poten i ro og mak. All aggresjon var plutselig forsvunnet.

Rødpus ble skuffet, av en eller annen merkelig grunn. Hele ham var anspent og klar til angrep.

«Hei der, kosepus,» mjauet den grå hannkatten muntert. «Til tam katt å være, er du ikke så verst til å slåss!»

Rødpus ble stående på tå hev en stund og lurte på om han skulle angripe likevel. Han husket hvor sterke potene til kattungen hadde vært da han slo ham i bakken. Han strakte ut ryggen og freste: «Jeg slåss gjerne igjen, hvis jeg må».

«Jeg heter forresten Gråpote,» fortsatte den grå kattungen, og ignorerte trusselen. «Jeg trener på å bli tordenklankriger.»

Rødpus sa ingenting. Han skjønte ikke hva denne Grået-eller-annet mjauet om, men han merket at faren var over. Han prøvde å skjule hvor forvirret han var ved å bøye seg ned og slikke den rufsete pelsen på brystet.

«Hva gjør en kosepus som deg her ute i skogen? Vet du ikke at det er farlig?» spurte Gråpote.

«Hvis du er det farligste som finnes her ute, så tror jeg nok at jeg kan takle det,» bløffet Rødpus.

Gråpote så opp på ham med smale, gule øyne. «Å, jeg er langt fra den farligste. Hvis jeg bare hadde vært halvparten så god som en krigerkatt, ville jeg ha gitt en inntrenger som deg noen skikkelige sår.»

Rødpus kjente et stikk av frykt. Hva mente han med «inntrenger»?

«Uansett,» mjauet Gråpote og nappet ut noen gresstrå fra klørne med de skarpe tennene. «Jeg tenkte at det ikke var noen vits i å skade deg. Du tilhører åpenbart ikke noen av de andre klanene.»

«De andre klanene?» spurte Rødpus forvirret.

Gråpote sukket oppgitt. «Du må da ha hørt om de fire krigerklanene! Jeg tilhører Tordenklanen. De andre klanene prøver alltid å stjele byttedyr fra vårt territorium, særlig Skyggeklanen. De er så farlige at de ville ha revet deg i filler uten å spørre hvem du er engang.»

Gråpote spyttet sint og fortsatte: «De kommer hit og tar byttedyr som tilhører oss. Det er tordenklankrigernes jobb å holde dem borte fra vårt territorium. Når jeg er ferdig med opplæringen, kommer jeg til å være så farlig at kattene i de andre klanene kommer til å skjelve i de loppebefengte pelsene sine. De kommer ikke til å våge å nærme seg oss engang!»

Rødpus kikket på Gråpote med smale øyne. Dette måtte være en av villkattene som Flekken hadde advart om! Som levde her ute i villmarken, som jaktet og sloss om hver minste lille matbit. Men likevel var ikke Rødpus redd. Det var faktisk vanskelig ikke å beundre denne selvsikre kattungen. «Så du har ikke blitt kriger ennå?» spurte han.

«Åssen det? Trodde du at jeg var det?» malte Gråpote stolt, og så ristet han på hodet. «Jeg kommer ikke til å bli en ekte kriger før på lenge. Jeg må gjennom opplæringen først. Kattunger må bli seks måner gamle før de i det hele tatt får lov til å begynne med opplæringen. Dette er første gang jeg er ute som lærling alene.»

«Hvorfor finner du deg ikke en eier med et koselig hus isteden? Livet ditt ville ha blitt mye lettere da,» mjauet Rødpus. «Det er mange husfolk som ville ha tatt til seg en kattunge som deg. Det eneste du trenger å gjøre er å sitte et sted hvor de kan se deg, og se sulten ut et par dager –»

«Og så gir de meg tørrfôr som ser ut som kaninbæsj!» avbrøt Gråpote. «Aldri i livet! Jeg kan ikke tenke meg noe verre enn å være en kosepus! Da er man jo bare et leketøy for tobeiningene! Spise mat som ikke ser ut som mat, gjøre fra seg i en kasse med sand og bare få gå ut når tobeiningene tillater det? Det er ikke noe liv! Her ute i villmarken er alt fritt. Vi kommer og går som vi vil.» Han avsluttet talen ved å spytte stolt i bakken, og så mjauet han skøyeraktig. «Du har ikke levd ordentlig før du har smakt en nydrept mus. Har du smakt mus noen gang?»

«Nei,» innrømte Rødpus litt motvillig. «Ikke ennå.»

«Da kommer du sikkert aldri til å skjønne greia,» sukket Gråpote. «Du ble ikke født vill. Det er en enorm forskjell. Det kommer an på om man blir født med krigerblod i årene og vind i værhårene. Kattunger som blir født i redene til tobeiningene, kan aldri føle det samme.»

Rødpus husket hvordan det hadde føltes i drømmen. «Det er ikke sant!» mjauet han indignert.

Gråpote svarte ikke. Han stivnet plutselig, midt i et slikk, med poten i luften, og snuste. «Jeg lukter katter fra klanen min,» hvisket han. «Du burde gå nå. De kommer ikke til å bli særlig fornøyde hvis de oppdager deg her på vårt territorium!»

Rødpus så seg rundt. Han lurte på hvordan Gråpote kunne vite at det var andre katter i nærheten. Han kunne ikke lukte noe annet enn løv, men pelsen reiste seg i nakken.

«Skynd deg!» hvisket Gråpote igjen. «Løp!»

Rødpus gjorde seg klar til å løpe inn i buskene, men visste ikke hvilken vei han burde løpe.

Han var for treg. Bak ham mjauet en stemme, fast og illevarslende: «Hva er det som foregår her?»

Rødpus snudde seg, og ut av skogen kom en svær, grå hunnkatt. Hun var praktfull: værhårene var kritthvite, og selv om hun hadde et stygt arr over skuldrene, glitret den vakre grå pelsen i måneskinnet.

«Blåstjerne!» Gråpote la seg flatt ned på bakken og øynene ble smale. Han la seg enda flatere da det kom enda en – en vakker, gyllen spraglet katt – ut i lysningen.

«Du må ikke gå så nær Tobeiningstedet, Gråpote!» sa den spraglete katten sint og så strengt på ham med smale, grønne øyne.

«Jeg vet det, Løvehjerte. Unnskyld.» Gråpote så ned på potene sine.

Rødpus gjorde det samme som Gråpote og krøp sammen mens han viftet nervøst med ørene. Disse kattene utstrålte en styrke som ingen av hagevennene hans hadde. Kanskje Flekken hadde rett.

«Hvem er dette?» spurte hunnkatten.

Rødpus krympet seg da hun snudde seg og så på ham. Det gjennomtrengende, isblå blikket fikk ham til å føle seg enda mer sårbar.

«Han er ingen trussel,» mjauet Gråpote. «Han er ikke noen kriger. Han er bare et kjæledyr, en av kosepusene til tobeiningene som tilfeldigvis har havnet inne på vårt territorium.»

Bare et kjæledyr! Rødpus ble rasende, men sa ingenting. Det advarende blikket til Blåstjerne tydet på at hun hadde lagt merke til hvor sint han ble, og han så beskjemmet bort.

«Dette er Blåstjerne. Hun er lederen for klanen min!» hvisket Gråpote til Rødpus. «Og Løvehjerte. Han er veilederen min – det er han som skal trene meg til å bli en kriger.»

«Takk for introduksjonen, Gråpote,» mjauet Løvehjerte kjølig.

Blåstjerne stirret fortsatt på Rødpus. «Du er ikke så verst til å slåss til kjæledyr å være,» mjauet hun.

Rødpus og Gråpote vekslet forvirrede blikk. Hvordan visste hun det?

«Vi har sett på dere,» fortsatte Blåstjerne, som om hun hadde lest tankene deres. «Vi lurte på hvordan du ville takle en inntrenger, Gråpote. Det var et modig angrep.»

Gråpote så kry ut.

«Sett dere opp, begge to!» Blåstjerne så på Rødpus. «Du også, kosepus.» Han reiste seg opp med en gang og møtte Blåstjernes blikk idet hun sa: «Du reagerte raskt, kosepus. Gråpote er sterkere enn deg, men du brukte hodet og forsvarte deg godt. Og du snudde deg mot ham da han jagde deg. Det har jeg aldri sett en kosepus gjøre før.»

Rødpus klarte å nikke til takk – fullstendig forbløffet over all denne rosen. Det neste hun sa, overrasket ham enda mer:

«Jeg har lurt på hvordan du ville klare deg her ute, utenfor Tobeiningstedet. Vi patruljerer denne grensen ofte, så jeg har sett deg sitte og stirre inn i skogen. Og nå har du omsider våget å sette dine poter her.» Blåstjerne stirret tankefullt på Rødpus. «Du ser ut til å ha et instinktivt jakttalent. Et årvåkent blikk. Du ville ha tatt den musa hvis du ikke hadde nølt så lenge.»

«M-mener du det?» stotret Rødpus.

Løvehjerte sa, respektfullt, men insisterende: «Blåstjerne, dette er en kosepus – han burde ikke jakte på Tordenklanens territorium. Send ham hjem til tobeiningene!»

Rødpus krympet seg, skuffet over Løvehjertes avvisning. «Send meg hjem?» mjauet han utålmodig. Blåstjernes rosende ord hadde fått ham til å strutte av stolthet. Hun hadde lagt merke til ham. Hun hadde blitt imponert. «Men jeg skulle jo bare ta en mus eller to. Det er da sikkert mer enn nok til alle.»

Blåstjerne hadde snudd seg mot Løvehjerte for å svare, men nå bråsnudde hun seg mot Rødpus. «Det er aldri nok til alle,» freste hun. «Hvis du ikke hadde levd et så trygt, bedagelig liv, ville du ha visst det!»

Blåstjernes plutselige raseri gjorde Rødpus forvirret, men ett blikk på Gråpotes sjokkerte ansiktsuttrykk avslørte at han hadde vært altfor frittalende. Løvehjerte gikk bort til Blåstjerne og stilte seg ved siden av henne. De ruvet over ham, begge to. Rødpus så på Blåstjernes truende ansiktstuttrykk, og stoltheten forsvant som dugg for solen. Dette var ikke noen kosete innekatter – de var sultne, farlige katter, og nå kom de sikkert til å fullføre det Gråpote hadde begynt på.

Kapittel 2

«VEL?» FRESTE BLÅSTJERNE. Ansiktet hennes var bare en muselengde unna. Løvehjerte forble taus der han ruvet over ham.

Rødpus la ørene flatt bakover og krympet seg under det iskalde blikket hennes. Det kriblet av uro i pelsen.

«Jeg er ingen trussel mot klanen deres,» mjauet han og så ned på de skjelvende potene sine.

«Du er en trussel mot klanen hvis du tar maten vår,» freste Blåstjerne. «Du har massevis av mat hos tobeiningene dine, så du kommer hit for å jakte bare for moro skyld. Vi jakter for å overleve.» Sannheten i krigerdronningens ord sved som en slåpetorn, og plutselig skjønte han hvorfor hun var så sint. Han sluttet å skjelve, reiste seg opp og rettet ut ørene. Han møtte blikket hennes. «Jeg har ikke tenkt på det på den måten før. Unnskyld,» mjauet han alvorlig. «Jeg skal aldri jakte her mer.»

Blåstjerne satte seg ned og gjorde tegn til at Løvehjerte skulle ta et skritt tilbake. «Du er en uvanlig kosepus, Rødpus,» mjauet hun. Rødpus hørte Gråpote sukke lettet, og han hørte også anerkjennelsen i stemmen til Blåstjerne, og la merke til at hun vekslet et megetsigende blikk med Løvehjerte. Blikket gjorde ham nysgjerrig. Hva betydde det? Han spurte lavt: «Er det virkelig så vanskelig å overleve her ute?»

«Vårt territorium dekker bare en del av skogen,» svarte Blåstjerne. «Vi må slåss om maten med de andre klanene. Og i år kommer nygrønt så sent at det er få byttedyr i skogen.»

«Er klanen deres stor?» mjauet Rødpus.

«Stor nok,» svarte Blåstjerne. «Vi har nok til oss selv, men ingenting til overs.»

«Er dere krigere alle sammen?» mjauet Rødpus. De forsiktige svarene til Blåstjerne gjorde ham bare enda mer nysgjerrig.

Det var Løvehjerte som svarte. «Noen av kattene er krigere. Andre er for unge, eller må ta seg av kattungene.»

«Og dere bor sammen og deler byttet?» mumlet Rødpus med ærefrykt. Han tenkte på sitt eget enkle, egoistiske liv og fikk litt dårlig samvittighet.

Blåstjerne kikket bort på Løvehjerte igjen. Den spraglete katten så fast på henne. Til slutt så hun bort på Rødpus og mjauet: «Kanskje du bør finne det ut selv. Har du lyst til å slutte deg til Tordenklanen?»

Rødpus ble så forbløffet at han klarte ikke å si noe.

Blåstjerne fortsatte: «Hvis du vil, kan du bli lærling sammen med Gråpote, og bli kriger en dag, du også.»

«Men kosepuser kan ikke være krigere!» glapp det ut av Gråpote. «De har ikke krigerblod i seg!»

Blåstjerne fikk et trist drag over øynene. «Krigerblod,» sukket hun. «Altfor mye krigerblod har blitt spilt allerede.»

Blåstjerne ble taus, og Løvehjerte mjauet: «Blåstjerne tilbyr deg bare trening, unge pus. Det er ingen garanti for at du kommer til å bli en ordentlig kriger. Det kan hende at det blir for vanskelig for deg. Du er tross alt vant til et bedagelig liv.»

Ordene til Løvehjerte sved. Han snudde seg mot den spraglete katten. «Hvorfor vil dere gi meg en sjanse, da?»

Det var Blåstjerne som svarte. «Du gjør rett i å stille spørsmål ved motivene våre, ungkatt. Faktum er at Tordenklanen trenger flere krigere.»

«Du må forstå at tilbud som dette ikke vokser på trær,» advarte Løvehjerte. «Hvis du vil trene med oss, må vi ta deg inn i klanen. Du må enten bo sammen med oss og respektere måten vi lever på, eller så må du gå tilbake til tobeiningene og aldri komme tilbake. Du kan ikke leve med en pote i hver verden.»

Et kjølig vindpust rusket Rødpus i pelsen. Han skalv – ikke av kulde, men av spenning over de utrolige mulighetene som plutselig lå foran ham.

«Lurer du på om du vil forlate det bedagelige kosepuslivet ditt?» spurte Blåstjerne mykt. »Forstår du hva som er prisen du må betale for varme og mat?»

Rødpus så forvirret på henne. Møtet med disse villkattene hadde gjort det veldig klart for ham nøyaktig hvor enkelt og behagelig livet hans hadde vært til nå.

«Jeg ser at du fremdeles er en hannkatt,» la Blåstjerne til, «til tross for at det stinker tobeininger av pelsen din.»

«Hva mener du, fremdeles en hannkatt?»

«Tobeiningene har ikke tatt deg med til Kutteren ennå,» mjauet Blåstjerne alvorlig. «Da ville du ha oppført deg helt annerledes. Da ville du nok ikke ha slåss med en klankatt!»

Rødpus skjønte ingenting. Han kom plutselig til å tenke på Henry, som var blitt tykk og lat etter at han var hos veterinæren. Var det det hun mente med Kutteren?

«Klanen kan ikke tilby deg like enkel tilgang på mat eller varme som du er vant til,» fortsatte Blåstjerne. «Når det er løvbart, kan nettene i skogen være harde. Klanen krever full lojalitet og hardt arbeid. Det forventes at du forsvarer klanen med ditt liv om nødvendig. Og det er mange munner å mette. Men belønningen er fantastisk. Du får fortsette å være en hannkatt. Du får lære om villmarken. Du får lære hva det vil si å være en ekte katt. Klanen vil alltid være med deg, selv når du jakter alene.»

Rødpus ble rent svimmel. Blåstjerne tilbød ham det livet han alltid hadde drømt om – men kunne han leve sånn i virkeligheten?

Løvehjerte avbrøt tankene hans. «Kom igjen, Blåstjerne, la oss ikke kaste bort tiden. Vi må møte den andre patruljen ved månehøy. Tigerklo lurer sikkert på hvor det blir av oss. «Han reiste seg og viftet utålmodig med halen.

«Vent,» mjauet Rødpus. «Kan jeg få tenke meg om?»

Blåstjerne så lenge på ham før hun nikket. «Løvehjerte kommer hit i morgen ved solhøy,» sa hun. «Svar ham da.»

Blåstjerne mjauet lavt, og de tre kattene snudde seg samtidig og forsvant inn i skogen.

Rødpus blunket. Han kikket spent og forvirret opp gjennom trekronene, mot stjernene som blinket på den klare nattehimmelen. Lukten av klanen hang tung i luften. Da Rødpus snudde seg og gikk hjemover, var det med en merkelig følelse, som om noe holdt ham igjen og lokket ham inn i de dype skogene. Det kriblet så deilig i pelsen, og det var som om de raslende bladene hvisket navnet hans i mørket.

Kapittel 3

DEN MORGENEN, MENS Rødpus hvilte seg etter nattens eskapader, drømte han om musa igjen – enda mer livaktig denne gangen. Han jagde det vettskremte, lille dyret i måneskinnet, uten halsbånd på. Men denne gangen var han klar over at han ble iakttatt. Han skimtet mange par gule øyne i skyggene. Klanen hadde kommet inn i drømmene hans.

Rødpus våknet og blunket mot det skarpe solskinnet som glitret i kjøkkengulvet. Pelsen føltes tung og varm. Han hadde fått mer tørrfôr, og vannskåla var skylt og full av bittert tobeiningvann. Rødpus foretrakk å drikke av sølepytter ute, men når det var varmt, eller han var veldig tørst, måtte han innrømme at det var lettere å lepje i seg vann inne. Kunne han virkelig forlate dette behagelige livet?

Han spiste, og gikk gjennom katteluken og ut i hagen. Det så ut til å bli en varm dag, og blomsterduften lå tungt over hagen.

«Hei, Rødpus!» mjauet en stemme fra gjerdet. Det var Flekken. «Du skulle ha vært her for en time siden. Småspurvene var ute og strakte på vingene.»

«Tok du noen?» spurte Rødpus.

Flekken gjespet og slikket seg på nesen. «Gadd ikke. Jeg hadde spist hjemme. Hvorfor var du ikke ute, forresten? I går klagde du over at Henry bare sover, men du er ikke så mye bedre selv, akkurat.»

Rødpus satte seg på det kjølige gresset ved gjerdet og la halen pent over forpotene. «Jeg var ute i skogen i går,» sa han, og kjente med det samme at blodet bruste i årene og alle hårene i pelsen reiste seg.

Flekken stirret på ham med store øyne. «Å ja, det hadde jeg glemt! Hvordan var det? Fanget du noe? Eller var det noe som fanget deg?»

Rødpus tidde. Han visste ikke helt hvordan han skulle forklare kameraten hva som hadde skjedd. «Jeg traff noen villkatter,» begynte han.

«Hæ!» sa Flekken sjokkert. «Ble det slåsskamp?»

«På en måte.» Rødpus kjente energien strømme gjennom seg igjen når han tenkte på de sterke, mektige klankattene.

«Ble du skadet? Hva skjedde?» spurte Flekken ivrig.

«Det var tre av dem. De var mye større og sterkere enn oss …»

«Og du vant over alle tre!» avbrøt Flekken og viftet spent med halen.

«Nei!» mjauet Rødpus fort. «Bare den yngste. De to andre kom etterpå.»

«Men hvorfor rev de deg ikke i fillebiter?»

«De ba meg bare om å forlate territoriet deres. Men så –» Rødpus nølte.

«Hva da!» mjauet Flekken utålmodig.

«De spurte om jeg ville bli med i klanen deres.»

Flekken viftet vantro med værhårene.

«Det er sant!» mjauet Rødpus.

«Hvorfor gjorde de det?»

«Jeg vet ikke,» innrømte Rødpus. «Jeg tror de trenger et par ekstra poter i klanen.»

«Høres merkelig ut,» mjauet Flekken tvilende. «Jeg ville ikke ha stolt på dem, hvis jeg var deg.»

Rødpus så på Flekken. Den svarte og hvite kameraten hans hadde aldri vist noen interesse for å gå inn i skogen. Han var mer enn fornøyd med å bo sammen med husfolket sitt. Han kom aldri til å forstå den rastløse lengselen som Rødpus kjente i drømmene sine natt etter natt.

«Jeg stoler på dem,» malte Rødpus mykt. «Og jeg har bestemt meg. Jeg slutter meg til klanen.»

Flekken hoppet ned fra gjerdet og stilte seg foran Rødpus. «Ikke dra fra meg, Rødpus,» mjauet han redd. «Hva hvis jeg aldri får se deg igjen?»

Rødpus dyttet ham kjærlig med snuten. «Ikke vær redd. Husfolket mitt kommer til å få seg en ny katt. Du vil sikkert komme godt overens med ham. Du kommer jo overens med alle!»

«Men det blir ikke det samme,» hvinte Flekken.

Rødpus viftet utålmodig med halen. «Det er akkurat det som er poenget. Hvis jeg blir her, tar de meg med til Kutteren. Jeg kommer ikke til å bli den samme da heller.»

Flekken så forvirret på ham. «Kutteren?» gjentok han.

«Veterinæren,» forklarte Rødpus. «Jeg kommer til å bli annerledes, akkurat som Henry.»

Flekken trakk på skuldrene og så ned på klørne sine. «Men Henry er ok,» mumlet han. «Altså, han er jo litt latere nå, men han er ikke ulykkelig. Vi kan fremdeles ha det morsomt sammen.»

Det føltes som om hjertet skulle briste ved tanken på å forlate Flekken.

«Jeg er lei for det, Flekken. Jeg kommer til å savne deg, men jeg er nødt til å dra.»

Flekken svarte ikke. Han bare tok et skritt fram og dyttet snuten kjærlig borti snuten til Rødpus. «Ok. Jeg skjønner at jeg ikke klarer å hindre deg. Men la oss i hvert fall tilbringe denne siste formiddagen sammen.»

Rødpus nøt formiddagen enda mer enn han pleide. Han besøkte gamle jaktmarker sammen med Flekken og slo av en prat med kattene han hadde vokst opp sammen med. Det føltes som om sansene var spent til det ytterste, som om han gjorde seg klar til å hoppe. Da det nærmet seg solhøy ble han stadig mer utålmodig etter å få vite om Løvehjerte virkelig ventet på ham. Det var som om den ivrige mjauingen fra de gamle vennene hans ble stadig svakere rundt ham mens alle sanser var fokusert på skogen.

Rødpus hoppet ned fra hagegjerdet for aller siste gang og snek seg inn i skogen. Han hadde tatt farvel med Flekken. Alle hans tanker handlet om skogen og kattene som bodde i den.

Da han nærmet seg stedet hvor han hadde møtt kattene i går kveld, satte han seg ned og smakte på luften. De høye trærne skygget for formiddagssolen og gjorde at det var behagelig kjølig. Her og der trengte noen solstråler gjennom løvverket og lyste opp skogbunnen. Rødpus kunne lukte de samme katteluktene som i går kveld, men han ante ikke om de var nye eller gamle. Han løftet hodet og snuste usikkert.

«Du har mye å lære,» mjauet en dyp stemme. «Selv den minste klankattunge vet når det er en annen katt i nærheten.»

Rødpus skimtet et par grønne øyne som glitret bak en bjørnebærbusk. Nå kjente han igjen lukten. Det var Løvehjerte.

«Lukter du om jeg er alene?» spurte han og kom ut i lyset.

Rødpus snuste igjen. Luktene av Blåstjerne og Gråpote var her fremdeles, men de var ikke like sterke som i går kveld. «Blåstjerne og Gråpote er ikke med denne gangen,» mjauet han nølende.

«Det stemmer,» mjauet Løvehjerte. «Men det er noen andre.»

Rødpus stivnet idet en annen katt spankulerte ut i lysningen.

«Dette er Snøstorm,» malte Løvehjerte. «En av de eldste krigerne i Tordenklanen.»

Rødpus så på hannkatten. Det gikk kaldt nedover ryggen på ham. Var dette en felle? Snøstorm sto og stirret ned på ham. Han var lang og muskuløs, den hvite pelsen var tykk og ren, og øynene hans var gylne som solvarm sand. Rødpus la ørene vaktsomt bakover, og musklene gjorde seg klare til kamp.

«Slapp av, ellers tiltrekker fryktluktene dine uønsket oppmerksomhet,» mjauet Løvehjerte. «Vi er her for å ta deg med til leiren.»

Rødpus satt musestille og våget knapt å puste mens Snøstorm kom bort og snuste nysgjerrig på ham.

«Hallo, unge mann,» mumlet den hvite katten. «Jeg har hørt mye om deg.»

Rødpus bøyde hodet til hilsen.

«Kom, vi kan snakke mer sammen når vi kommer til leiren,» kommanderte Løvehjerte, og så bråsnudde både han og Snøstorm og sprang inn i skogen. Rødpus reiste seg og skyndte seg etter så fort han kunne.

De to krigerne tok ikke hensyn til Rødpus når de løp gjennom skogen, og det varte ikke lenge før han strevde med å holde følge. De saktnet knapt farten der de ledet an over falne trær som de hoppet over i ett sprang, men som Rødpus måtte møysommelig klatre over, pote for pote. De løp mellom velduftende furutrær, og måtte stadig hoppe over dype dammer som trespiseren til tobeiningene hadde lagd. Rødpus hadde ofte hørte den brøle i det fjerne der han satt trygt på portstolpen sin. Den ene dammen var for bred til å hoppe over, og full av slimete, stinkende vann. Klankattene vasset gjennom uten å nøle. Rødpus hadde aldri puttet så mye som en pote i sånt vann før, men han var fast bestemt på å ikke vise tegn til svakhet, så han lukket øynene og prøvde å ignorere det ekle, våte vannet mot magen.

Til slutt stanset endelig Løvehjerte og Snøstorm. Rødpus bråstoppet like bak dem og ble stående og hive etter pusten mens de to krigerne steg ut på en klippe ved siden av en smal ravine.

«Nå nærmer vi oss leiren,» mjauet Løvehjerte.

Rødpus strakte hals og speidet etter tegn på liv – blader som beveget seg, et glimt av pels – mellom buskene nedenfor, men han så ingenting, bare den vanlige underskogen som dekket skogbunnen.

«Bruk snuten. Du må kunne lukte det nå,» hveste Snøstorm utålmodig.

Rødpus lukket øynene og snuste. Snøstorm hadde rett. Det luktet annerledes enn de katteluktene han var vant til. Det luktet sterkere, av mange forskjellige katter.

Han nikket tankefullt og sa: «Jeg lukter katter.»

Løvehjerte og Snøstorm vekslet et muntert blikk.

«En gang, hvis du blir en av oss, kommer du til å kjenne igjen hver eneste katt på lukten,» mjauet Løvehjerte. «Følg meg!» Han løp smidig nedover klippene og gjennom et tett gulltornbuskas. Rødpus fulgte etter, og Snøstorm kom bakerst. Rødpus så ned og oppdaget at gresset var nedtråkket til en bred sti som luktet sterkt. Dette måtte være hovedinngangen til leiren, tenkte han.

De kom ut i en lysning. Bakken var hardtrampet etter flere generasjoner med poter. Denne leiren hadde vært her veldig lenge. Lysningen var varm i solskinnet, og luften var stille.

Rødpus så seg rundt med store øyne. Det var katter overalt – de satt alene eller i grupper, spiste sammen eller malte stille mens de stelte hverandre.

«Like etter solhøy, når dagen er på sitt varmeste, er det tid for å dele tunge,» forklarte Løvehjerte.

«Dele tunge?» spurte Rødpus.

«Når katter møtes for å stelle hverandre og dele de siste nyhetene,» sa Snøstorm. «Vi kaller det å dele tunge. Det er en skikk som holder klanen sammen.»

Kattene hadde tydeligvis luktet Rødpus’ fremmede lukt, for de begynte å snu seg mot ham.

Rødpus ble sjenert og torde ikke å møte blikkene deres, så han begynte å se seg rundt i lysningen isteden. Den var omgitt av tett gress, det sto trestubber rundt omkring, og et stykke unna lå det et nedfalt tre. En tett vegg av gress og gulltorn skjermet leiren fra resten av skogen.

«Der borte,» mjauet Løvehjerte og viftet med halen mot en tett klynge av bjørnebærbusker, «er barselhulen, hvor kattungene bor.»

Rødpus snudde ørene mot buskene. Han så ingenting gjennom det tette buskaset, men han hørte mjauingen fra kattungene der inne. Plutselig kom en rød hunnkatt krypende ut av en liten åpning foran. Det må være en av dronningene, tenkte Rødpus.

En spraglete dronning med en karakteristisk pels med svarte flekker kom gående rundt busken. De to hunnkattene utvekslet vennlige slikk mellom ørene, og så gikk den spraglete katten inn i barselhulen, hvor hun ble møtt av hylende kattunger.

«Dronningene deler på å ta seg av kattungene,» mjauet Løvehjerte. «Alle katter tjener klanen, og lojalitet er første bud for krigerne. Det må du lære deg raskt hvis du ønsker å bli her hos oss.»

«Her kommer Blåstjerne,» mjauet Snøstorm og snuste.

Rødpus snuste også, og ble fornøyd da han gjenkjente lukten av den grå hunnkatten like før hun dukket opp ved en av klippene i utkanten av lysningen.

«Han kom,» mjauet Blåstjerne til krigerne.

«Løvehjerte var sikker på at han ikke kom,» svarte Snøstorm.

Rødpus så at Blåstjerne viftet utålmodig med halen. «Vel, hva tror du?» spurte hun.

«Han klarte å holde følge med oss hele veien hit, selv om han er liten,» sa Snøstorm. «Og han er ganske sterk til kosepus å være.»

«Så da er vi enige?» Blåstjerne så på Løvehjerte og Snøstorm.

Begge nikket.

«Da skal jeg informere klanen.» Blåstjerne hoppet opp på klippen og ropte: «Alle katter som er gamle nok til å fange sitt eget bytte: Det er klanmøte ved Storsteinen.»

Like etter kom alle kattene strømmende ut på lysningen som en elv. Rødpus ble stående mellom Løvehjerte og Snøstorm. De andre kattene satte seg og stirret forventningsfullt opp på lederen sin.

Rødpus ble lettet da han fikk øye på Gråpote. Ved siden av ham satt en ung skilpaddemønstret hunnkatt med halen pent dandert rundt de små, hvite potene. Bak dem satt en svær, grå hannkatt. De svarte stripene i pelsen hans gikk nesten i ett med skogbunnen.

Da det var blitt helt stille, snakket Blåstjerne. «Tordenklanen trenger flere krigere,» begynte hun. «Vi har aldri før hatt så få lærlinger. Derfor har vi bestemt oss for å ta inn en lærling utenfra …»

Kattene begynte å mumle indignert, men Blåstjerne fikk dem til å tie med et skarpt brøl. «Jeg har funnet en katt som er villig til å bli lærling hos oss.»

«Heldig som får bli lærling,» freste en høy stemme over den sjokkerte mumlingen.

Rødpus strakte hals og fikk øye på en lys hannkatt som hadde reist seg og stirret trassig på Blåstjerne.

Blåstjerne ignorerte ham og fortsatte å snakke. «Løvehjerte og Snøstorm har møtt denne unge katten, og er enige i at han skal tas opp i klanen som lærling.»

Rødpus kikket opp på Løvehjerte og deretter bort på klanen, og oppdaget at alle stirret på ham. Det kriblet i pelsen, og han svelget nervøst. Det var helt stille. Han var sikker på at alle kunne høre hjertet hans slå, og lukte hvor redd han var. Så brøt det ut en øredøvende mjauing blant klanen.

«Hvor kommer han fra?»

«Hvilken klan tilhører han?»

«Så rart han lukter! Det er ikke en klan jeg kjenner til, i hvert fall!»

Så lød et brøl over de andre. «Se på halsbåndet hans! Han er en kosepus!» Det var den lyse hannkatten igjen. «En gang kosepus, alltid kosepus. Denne klanen trenger krigere som kan forsvare oss, ikke enda en munn å mette!»

Løvehjerte bøyde seg ned og hvisket. «Det der er Langhale. Han lukter frykten din. De andre også. Du må bevise for ham og de andre kattene at frykten ikke hindrer deg.»

Men Rødpus klarte ikke å røre seg. Hvordan i all verden skulle han klare å bevise for disse rasende kattene at han ikke bare var en kosepus?

Langhale fortsatte: «Halsbånd er tobeiningenes tegn, og den bjella gjør deg til en elendig jeger. I verste fall kommer tobeiningene inn hit for å lete etter den stakkars kosepusen som har forvillet seg inn i skogen med halsbåndet sitt.»

Alle kattene mjauet bekreftende.

Langhale fortsatte, vel vitende om at han hadde publikum på sin side. «Den bjella di kommer til å varsle fiendene våre, hvis ikke den tobeiningstanken din gjør det først!»

Løvehjerte hvisket til Rødpus: «Tar du utfordringen?»

Rødpus sto fremdeles helt stille, men nå vurderte han Langhales posisjon. Han sto like bak en brun dronning. Rødpus la ørene bakover, smalnet øynene og løp fresende mot de forbløffede kattene og kastet seg over Langhale.

Langhale var fullstendig uforberedt på angrepet og mistet balansen. Rødpus var rasende og desperat etter å bevise at han ikke bare var en kosepus. Han grov klørne inn i pelsen til Langhale og bet så hardt han kunne. De to kattene sloss og rullet over lysningen som en fresende ball. De andre kattene sprang til alle kanter for å komme seg unna den hylende, pelskledde virvelvinden.

Mens Rødpus kjempet og klorte av alle krefter, gikk det plutselig opp for ham at han ikke var redd – bare opprømt. Selv om blodet banket i ørene, hørte han de andre kattene rope ivrig rundt dem.

Så kjente han at halsbåndet strammet til. Langhale hadde tatt det mellom tennene og dro av alle krefter. Det snørte seg sammen i strupen. Han klarte ikke å puste, og fikk panikk. Han vrikket og vred på seg, men det gjorde det bare verre. Han gispet etter luft mens han desperat prøvde å dra seg unna. Og plutselig, med et høyt smell, var han fri.

Langhale rullet bort fra ham. Rødpus kom seg på beina og så seg rundt. Langhale sto tre halelengder unna med det istykkerrevne halsbåndet hans mellom tennene.

Da hoppet Blåstjerne ned fra klippen og brakte den støyende flokken til taushet med et brøl. Rødpus og Langhale ble stående og hive etter pusten. Rødpus kjente at det sved i et kutt like over øyet. Langhale hadde en stygg revne i det venstre øret, og blodet dryppet ned på bakken. De stirret fiendtlig på hverandre. Blåstjerne gikk bort og tok halsbåndet. Hun la det på bakken foran seg og mjauet: «Nykommeren har mistet halsbåndet sitt i kampen for sin ære. Den store krigeren har gitt sitt samtykke – denne katten er løslatt fra tobeiningene sine og er fri til å slutte seg til Tordenklanen som lærling.»

Rødpus så bort på Blåstjerne og nikket bekreftende. Han reiste seg og gikk bort i solskinnet, som lindret de ømme musklene. Den røde pelsen hans glødet i solen. Han løftet hodet stolt og så på de andre kattene. Denne gangen var det ingen som protesterte eller buet. Han hadde vist at han var en verdig motstander. Blåstjerne gikk bort og la det ødelagte halsbåndet foran ham. Så dyttet hun forsiktig borti øret hans. «Det ser ut som om du gløder i solen,» mumlet hun. «Du kjempet godt.» Så snudde hun seg mot klanen og sa: «Heretter, og fram til han har gjort seg fortjent til krigernavnet sitt, skal han hete Ildpote.»

Så tok hun et skritt tilbake, og ventet taust på hans reaksjon. Uten å nøle begynte han å sparke støv og gress over halsbåndet, på samme måte som han pleide å gjøre når han begravde avføringen sin i hagen.

Langhale brølte og haltet bort i skyggen. Kattene delte seg i grupper og mjauet opprømt til hverandre.

«Hei, Ildpote!» Det var Gråpotes vennlige stemme bak ham. Ildpote! tenkte han stolt. Han snudde seg og snuste vennlig på den grå lærlingen.

«Bra kjempet, Ildpote! Særlig til kosepus å være! Langhale er en kriger, selv om det bare er to måneder siden han ble ferdig med lærlingperioden. Det arret du ga ham, gjør nok at han ikke glemmer deg så lett. Du har ødelagt det pene ansiktet hans, det er i hvert fall sikkert.»

«Takk, Gråpote,» sa Ildpote. «Men jammen forsvarte han seg godt!» Han slikket den ene forpoten og begynte å vaske den dype flengen over øyet. Plutselig hørte han det nye navnet sitt igjen.

«Ildpote!»

«Hei, Ildpote!»

«Velkommen, unge Ildpote!»

Ildpote lukket øynene og lot alle stemmene strømme over seg.

«Bra navn også,» sa Gråpote anerkjennende og rev ham ut av tankene.

Ildpote så seg rundt. «Hvor ble det av Langhale?»

«Jeg tror han gikk bort til Spraglepels. «Gråpote nikket mot bregnene hvor hiet hennes lå. «Hun er medisinkatten vår. Hun ser ikke så verst ut heller. Yngre og penere enn de fleste …» Et lavt brøl like ved avbrøt Gråpote midt i setningen. De snudde seg, og Ildpote gjenkjente den grå hannkatten som hadde stått bak Gråpote under kampen.

«Svartstrek,» mjauet Gråpote og bukket respektfullt.

Den slanke, grå hannkatten så på Ildpote. «Det var flaks for deg at halsbåndet røk. Langhale er riktignok en ung kriger, men jeg hadde aldri sett for meg at han skulle bli overmannet av en kosepus!» Ordet kosepus spyttet han ut i en hånlig tone. Så snudde han seg og gikk.

«Svartstrek, derimot, er verken ung eller pen,» hvisket Gråpote.

Ildpote skulle til å si seg enig med sin nye venn, men ble avbrutt av et varselrop fra en gammel, grå katt som satt i utkanten av lysning.

«Vesleøre lukter trøbbel,» mjauet Gråpote vaktsomt.

Ildpote rakk så vidt å se seg rundt før en ungkatt kom løpende inn i leiren. Han var tynn, og pelsen var helt svart fra topp til tå, med en hvit haletipp.

Gråpote gispet. «Det er Ravnepote! Hvorfor er han alene? Hvor er Tigerklo?»

Ildpote stirret på Ravnepote som løp gjennom lysningen mens han pustet tungt. Pelsen var rufsete og skitten, og frykten lyste ut av øynene hans.

«Hvem er Ravnepote og Tigerklo?» hvisket Ildpote. Flere andre katter kom løpende til for å ønske den nye lærlingen velkommen.

«Ravnepote er en lærling, og Tigerklo er veilederen hans,» svarte Gråpote. «Ravnepote, den heldige pelsdotten, dro ut sammen med Tigerklo og Rødhale ved soloppgang i dag tidlig. De skulle patruljere ved Elveklanens territorium.»

«Rødhale?» gjentok Ildpote, som begynte å bli forvirret av alle navnene.

«Nestlederen vår,» hvisket Gråpote. «Men hvorfor i all verden kommer han alene?» la han til, mest til seg selv. Han løftet hodet og spisset ører idet Blåstjerne tok et skritt fram.

«Ravnepote?» sa hun mykt, men hun hadde et bekymret drag over de blå øynene. De andre kattene trakk seg nervøst unna. «Hva er det som har skjedd?» Blåstjerne hoppet opp på Storsteinen og kikket ned på den skjelvende katten. «Snakk, Ravnepote!»

Ravnepote gispet etter pusten, og bakken rundt ham ble rød av blod, men han klarte å hoppe opp på Storsteinen og stilte seg ved siden av Blåstjerne. Han snudde seg mot de ivrige ansiktene og trakk pusten nok til å si: «Rødhale er død!»

Kapittel 4

KLANKATTENES SJOKKERTE HYL ga gjenlyd gjennom skogen.

Ravnepote vaklet. Det høyre forbeinet var klissete av blod fra et dypt kutt i skulderen. «Vi m-møtte fem elveklankrigere ved elven, like ved Solberget,» fortsatte han med skjelvende stemme. «Eikehjerte var en av dem.»

«Eikehjerte!» gispet Gråpote. «Det er Elveklanens nestleder. Han er en av de beste krigerne i hele skogen. Heldige Ravnepote! Jeg skulle ønske det var meg. Jeg skulle bare ha …» Gråpote tidde idet han fikk et strengt blikk fra den gamle, grå hannkatten ved siden av dem.

Ildpote snudde seg mot Ravnepote igjen.

«Rødhale advarte Eikehjerte om å holde sine jaktlag utenfor vårt territorium. Han sa at den neste elvekrigeren som ble tatt på vårt territorium ville bli drept, men Eikehjerte ville ikke gi seg. Han sa at k-klanen hans trengte mat, uansett hva vi truet med.» Ravnepote tidde og trakk pusten. Han blødde fremdeles, og lente seg til den ene siden for å avlaste den vonde skulderen.

«Og så angrep Elveklanen. Det var vanskelig å se hva som skjedde. Det var en voldsom slåsskamp. Jeg så at Eikehjerte hadde lagt Rødhale i bakken, men så –» Plutselig gled øyelokkene hans igjen. Han sjanglet, skled ned av Storsteinen og deiset i bakken.

En rødbrun dronning løp bort til ham. Hun slikket ham på kinnet og ropte: «Spraglepels!» Den vakre, stripete katten som hadde sittet ved siden av Gråpote for en stund siden, kom ut av hiet bak bregnene. Hun skyndte seg bort til Ravnepote og mjauet at dronningen skulle ta et skritt tilbake. Så dyttet hun borti ham og rullet ham over på ryggen. Hun studerte såret. Så kikket hun opp og mjauet: «Det går bra, Gullblom, han er ikke dødelig såret. Men jeg trenger spindelvev for å få stoppet blødningen.» Like etter at Spraglepels løp tilbake til hiet sitt, ble stilheten brutt av et sorgtungt brøl. Alle snudde seg mot lyden. En svær, brun hannkatt kom gående nedover stien. De skarpe tennene hadde et fast grep i pelsen på en livløs katt. Han slepte den døde kroppen med seg inn i lysningen.

Ildpote strakte hals og fikk et glimt av en rød hale som hang slapt ned mot bakken. Sjokket bølget gjennom klanen som en iskald vind. Gråpote sank sorgtung sammen ved siden av ham. «Rødhale!»

«Hvordan kunne dette skje, Tigerklo?» spurte Blåstjerne oppe fra Storsteinen.

Tigerklo møtte blikket til Blåstjerne. «Han døde en ærefull død i kampen mot Eikehjerte. Jeg klarte ikke å redde ham, men jeg klarte å ta livet av Eikehjerte mens han hoverte over seieren. Rødhale døde ikke forgjeves – jeg tviler på at flere elveklankrigere kommer til å våge seg inn på vårt territorium igjen.»

Ildpote så på Gråpote. Øynene hans var mørke av sorg.

Flere av kattene gikk fram for å slikke den skitne pelsen til Rødhale. De hvisket til den døde krigeren mens de vasket ham ren.

«Hva gjør de?» hvisket Ildpote.

Gråpote svarte uten å ta øynene fra Rødhale. «Selv om sjelen hans har steget opp til Stjerneklanen, så vil alle i klanen dele tunge med ham en siste gang.»

«Stjerneklanen?» spurte Ildpote.

«Det er klanen oppe på himmelen, som vokter over alle klankattene. Du ser dem oppe i Sølvpelsen.»

Ildpote så forvirret på Gråpote, så han forklarte: «Sølvpelsen er det beltet av stjerner som strekker seg over himmelen om natten. Hver eneste stjerne er en stjerneklankriger. Og i natt vil Rødhale være blant dem.»

Ildpote nikket, og Gråpote gikk bort for å dele tunge med sin døde nestleder. Blåstjerne hadde sett på de første kattene som kom for å hedre Rødhale. Nå hoppet hun ned fra Storsteinen og gikk langsomt bort til Rødhale. De andre kattene trakk seg unna og ble stående og se på lederen sin som delte tunge med sin gamle venn for aller siste gang.

Da hun var ferdig, løftet hun hodet og snakket til klanen med lav, dyp stemme. «Rødhale var en modig og lojal kriger. Jeg kunne alltid stole på hans dømmekraft, for han tenkte alltid på klanens beste. Han ville ha blitt en god leder.»

Så la hun seg flatt med potene utstrakt foran seg og sørget over sin venn. Flere andre katter kom bort og la seg ved siden av henne.

Ildpote ble stående og se på. Han hadde ikke kjent Rødhale, men likevel ble han rørt over hvordan klanen sørget.

Gråpote kom bort til ham. «Støvpote kommer til å bli lei seg,» sa han.

«Støvpote?»

«Lærlingen til Rødhale. Den brunstripete katten der borte. Jeg lurer på hvem som blir den nye veilederen hans?»

Ildpote så bort på den lille hannkatten som satt ved siden av Rødhale og stirret tomt fremfor seg. Så kikket han bort på lederen igjen. «Hvor lenge skal Blåstjerne sitte hos ham?»

«Sannsynligvis hele natten,» svarte Gråpote. «Rødhale var nestlederen hennes i mange, mange måner. Hun vil nok ikke slippe ham fra seg så lett. Han var en av de beste krigerne. Han var ikke like stor og sterk som Tigerklo eller Løvehjerte, men han var rask og smart.»

Ildpote kikket bort på Tigerklo og beundret musklene og det brede hodet hans. Den svære kroppen bar preg av et liv som kriger. Han hadde en V-formet flenge i det ene øret, og et svært arr over snuten.

Plutselig reiste Tigerklo seg og gikk bort til Ravnepote. Spraglepels la spindelvev over såret med tennene og forpotene sine.

Ildpote lente seg mot Gråpote og spurte: «Hva er det Spraglepels gjør?»

«Stanser blødningen. Det ser ut som et stygt sår. Og Ravnepote var tydeligvis veldig ute av seg. Han er alltid litt nervøs, men jeg har aldri sett ham sånn før. Vi går og ser om han har våknet.»

De gikk mellom de sørgende kattene bort til der Ravnepote lå, og satte seg respektfullt et stykke unna til Tigerklo var ferdig med å snakke.

«Så, Spraglepels,» sa Tigerklo kontant. «Hvordan går det med ham? Tror du at du kan redde ham? Jeg har brukt lang tid på å lære ham opp, og jeg vil helst ikke miste ham allerede i første kamp.»

Spraglepels så ikke opp fra pasienten da hun svarte. «Ja, det ville jo ha vært fryktelig synd hvis han døde i første kampen etter all den uvurderlige opplæringen din, ikke sant?» Ildpote hørte den ertende tonen i den milde stemmen hennes.

«Kommer han til å klare seg?» spurte Tigerklo.

«Selvfølgelig. Han trenger bare hvile.»

Tigerklo snøftet og så ned på den urørlige kroppen. Så dyttet han borti Ravnepote med klørne på forpoten.

Ravnepote rørte seg ikke.

«Se på den svære kloa!» hvisket Ildpote.

«Ja, ikke sant!» svarte Gråpote beundrende. «Jeg vil ikke havne i slåsskamp med ham!»

«Vent litt, Tigerklo!» Spraglepels la poten over Tigerklos skarpe klør og løftet dem forsiktig bort. «Lærlingen din må få ligge i ro til såret har leget. Hvis han må hoppe rundt for at du skal bli fornøyd, kommer det til å gå opp igjen. La ham være.»

Ildpote holdt pusten mens han ventet på Tigerklos svar. Det var sikkert ikke mange som våget å kommandere Tigerklo på den måten. Han stivnet og skulle til å svare da Spraglepels mjauet ertende: «Selv du vet bedre enn å krangle med en medisinkatt, Tigerklo.»

Det glimtet til i øynene til Tigerklo. «Jeg ville aldri drømme om å krangle med deg, kjære Spraglepels,» malte han. Han snudde seg, og fikk øye på Gråpote og Ildpote. «Hvem er så dette?» spurte han Gråpote.

«Han er den nye lærlingen,» mjauet Gråpote.

«Han lukter som en kosepus!» snøftet krigeren.

«Jeg var en huskatt,» mjauet Ildpote modig, «men jeg skal læres opp til å bli kriger.»

Tigerklo så interessert på ham. «Å ja, nå husker jeg det. Blåstjerne nevnte noe om at hun hadde snublet over en kosepus. Så hun har faktisk tenkt å prøve deg ut?»

Ildpote rettet seg opp, ivrig etter å imponere den fremstående krigeren. «Det stemmer,» svarte han respektfullt.

Tigerklo så tankefullt på ham. «Det blir spennende å se hvordan det går.»

Ildpote skjøv brystkassen fram idet Tigerklo snudde seg og gikk. «Tror du han likte meg?»

«Jeg tror ikke Tigerklo liker noen lærlinger,» hvisket Gråpote.

Da rykket Ravnepote til og spisset ørene. «Har han gått?» mumlet han.

«Hvem da? Tigerklo?» spurte Gråpote og gikk bort til ham. «Jepp, han er borte.»

«Hei,» sa Ildpote og skulle til å introdusere seg.

«Gå vekk, begge to!» protesterte Spraglepels. «Hvordan skal jeg kunne hjelpe denne katten når alle avbryter meg hele tiden!» Hun viftet utålmodig med halen og klemte seg inn mellom dem og pasienten sin.

Ildpote skjønte at hun mente alvor, selv om hun hadde et muntert glimt i de gule øynene.

«Kom, Ildpote,» mjauet Gråpote. «Jeg kan vise deg rundt. Ser deg senere, Ravnepote.»

De snudde seg og gikk gjennom lysningen.

Gråpote så tankefull ut. Det var tydelig at han tok sin plikt som omviser veldig avlorlig. «Storsteinen har du allerede sett,» begynte han og viftet med halen i retning av den svære, glatte klippen. «Blåstjerne snakker alltid til klanen derfra. Hiet hennes er der nede.» Han pekte med snuten mot et hull i siden på Storsteinen. «Det ble gravd ut for mange måner siden av en elv.» Åpningen var dekket av hengelav slik at hiet lå i ly mot vind og regn.

«Krigerne sover her borte,» fortsatte Gråpote.

Ildpote fulgte etter ham mot et svært buskas et stykke unna Storsteinen. Herfra var det god oversikt over inngangen til leiren. Greinene var lave, men Ildpote skimtet hiene der inne.

«De eldste krigerne sover i midten, hvor det er varmest,» forklarte Gråpote. «De spiser der borte ved neslene. De yngre krigerne spiser ved siden av. Noen ganger blir de invitert bort til de eldste. Det er en stor ære.»

«Hva med de andre kattene i klanen?» spurte Ildpote. Han var fascinert, men også ganske overveldet over alle tradisjonene og ritualene.

«Dronningene har sine egne hi når de jobber som krigere, men når de venter kattunger eller ammer dem, bor de ved barselhulen. De eldste har sine egne hi på andre siden av lysningen. Kom, så skal jeg vise deg.»

Ildpote travet etter Gråpote over lysningen og forbi det skyggefulle hjørnet hvor hiet til Spraglepels lå. De stoppet foran et fallent tre hvor gresset var grønt og frodig. I et hjørne sto fire eldre katter og forsynte seg av en lubben kanin.

«Den har de fått av Støvpote og Sandpote,» hvisket Gråpote. «En av pliktene til lærlingene er å skaffe mat til de eldre.»

«Hei der, småen,» sa en av de eldre.

«Hei, Vesleøre,» mjauet Gråpote og nikket respektfullt.

«Det der må være den nye lærlingen vår. Ildpote, ikke sant?» mjauet en av hannkattene. Han hadde mørkebrun pels og bare en liten stump til hale.

«Ja,» svarte Ildpote og etterlignet Gråpotes respektfulle nikk.

«Jeg heter Snauhale,» mjauet den brune hannkatten. «Velkommen til klanen.»

«Har dere spist?» mjauet Vesleøre.

Både Ildpote og Gråpote ristet på hodet.

«Vel, vi har mer enn nok. Sandpote og Støvpote har blitt dyktige jegere. Er det i orden hvis disse to småtassene deler en mus, Enøye?»

Den lysegrå dronningen som lå ved siden av, nikket. Ildpote så at det lå en hvit hinne over det ene øyet hennes.

«Hva med deg, Spraglehale?»

En spraglete hunnkatt med grå snute mjauet med skjelvende stemme: «Det er selvfølgelig helt i orden.»

«Tusen takk,» mjauet Gråpote ivrig. Han gikk bort og snappet til seg mus fra haugen med mat. Han la den foran Ildpote.

«Du har fremdeles ikke smakt mus?»

«Nei,» innrømte Ildpote. De varme luktene som steg opp fra det ferske kjøttet var fristende, og han skalv av fryd ved tanken på å spise kjøtt som en ekte klankatt for aller første gang.

«Da kan du ta første biten. Men spar litt til meg!» Gråpote tok et skritt tilbake for å gi ham plass.

Ildpote bøyde seg ned og tok en stor bit av musa. Den var mør og saftig og smakte av skog.

«Hva synes du?» spurte Gråpote.

«Fantastisk!» mumlet Ildpote med munnen full.

«La meg få litt, da,» mjauet Gråpote og bøyde seg ned for å spise. De to lærlingene delte musa mens de hørte på de eldre snakke sammen.

«Når utpeker Blåstjerne en ny nestleder, tror dere?» spurte Vesleøre.

«Hva sa du, Vesleøre?» mjauet Enøye.

«Jeg tror hørselen din har blitt like dårlig som synet ditt!» kom det skarpt fra Vesleøre. «Jeg spurte når Blåstjerne skal utnevne en ny nestleder?»

Enøye ignorerte Vesleøres irriterte svar og henvendte seg til den spraglete katten. «Spraglehale, husker du da Blåstjerne ble utnevnt til nestleder, for mange måner siden?»

«Ja visst,» mjauet Spraglehale. «Det var like etter at hun mistet ungene sine.»

«Hun kommer ikke til å like å måtte utnevne en ny,» sa Vesleøre. «Rødhale var en lojal nestleder lenge. Men hun blir nødt til å bestemme seg fort. Tradisjonen tilsier at det må utnevnes en ny nestleder før månehøy.»

«Denne gangen er i hvert fall valget helt åpenbart,» mjauet Snauhale.

Ildpote strakte hals og så seg rundt på lysningen. Hvem var det Snauhale mente? I Ildpotes øyne så alle kattene rundt ham ut som verdige nestledere. Kanskje han mente Tigerklo – han hadde tross alt hevnet Rødhales død.

Tigerklo satt like ved, han spisset ørene og lyttet til de eldres samtale. Idet Ildpote slikket i seg de siste muserestene fra værhårene, lød Blåstjernes stemme oppe fra Storsteinen. Rødhales kropp lå fremdeles nede på lysningen. Pelsen hans glitret sølvblank i det svinnende dagslyset. «Vi trenger en ny nestleder,» mjauet hun. «Men først, la oss takke Stjerneklanen for Rødhales liv. I natt skal han sitte sammen med krigerne blant stjernene.»

Det ble stille da alle kattene stirret opp på himmelen, som var i ferd med å mørkne. Kvelden la seg over skogen.

«Og jeg skal nå utnevne Tordenklanens nye nestleder,» fortsatte Blåstjerne. «Og jeg sier dette i Rødhales nærvær, sånn at sjelen hans kan høre og godkjenne mitt valg.»

Ildpote så bort på Tigerklo, som stirret opp på Storsteinen med et sultent uttrykk i de gule øynene.

«Løvehjerte,» mjauet Blåstjerne, «er Tordenklanens nye nestleder.»

Ildpote var nysgjerrig på Tigerklos reaksjon. Men krigerens ansikt avslørte ingenting. Han gikk bort og gratulerte Løvehjerte med en dult som var så hjertelig at den røde katten nesten mistet balansen.

«Hvorfor ble ikke Tigerklo utnevnt?» hvisket Ildpote.

«Sikkert fordi Løvehjerte har vært kriger mye lenger, så han er mer erfaren,» mumlet Gråpote uten å ta øynene fra Blåstjerne.

Blåstjerne fortsatte: «Rødhale var veilederen til unge Støvpote også. Og siden treningen av lærlingene ikke kan bli forsinket, utnevner jeg en ny veileder med en gang. Svartstrek, du er klar for din første lærling, så du overtar treningen av Støvpote. Tigerklo var en dyktig veileder, og jeg forventer at du viderefører det du har lært.»

Den unge krigeren struttet av stolthet da han aksepterte med et nikk. Han gikk bort til Støvpote, bøyde seg ned og ga den nye lærlingen sin en litt klossete dytt på snuten. Støvpote viftet respektfullt med halen, selv om øynene hans fremdeles var mørke av sorg.

Blåstjerne hevet stemmen: «I natt skal vi våke over Rødhale. Vi begraver ham ved soloppgang.» Hun hoppet ned fra Storsteinen, gikk bort til Rødhale igjen og la seg ved siden av ham. Flere andre katter gikk etter henne, blant dem var Støvpote og Vesleøre.

«Burde vi sette oss sammen med dem?» spurte Ildpote. Han måtte innrømme at det ikke fristet noe særlig. Det hadde vært en lang dag, og han begynte å bli trøtt. Aller helst ville han finne seg et tørt og varmt sted og sove.

Gråpote ristet på hodet. «Nei, det er bare de nærmeste som får sitte hos Rødhale den siste natten. Jeg skal vise deg hvor du skal sove. Hiet til lærlingene er her borte.»

Ildpote fulgte etter Gråpote bort til en svær bregnebusk som sto bak en mosedekt trestubbe.

«Alle lærlingene spiser ved denne stubben,» sa Gråpote.

«Hvor mange lærlinger er det?» spurte Ildpote.

«Ikke så mange som det pleier å være – det er bare du, jeg, Ravnepote, Støvpote og Sandpote.»

Idet de la seg ned bak trestubben, kom en ung hunnkatt krabbende ut fra bregnene. Hun hadde rød pels, som Ildpote, men mye lysere, og pelsen hadde svake, mørke striper.

«Så her er den nye lærlingen!» mjauet hun og så på ham med smale øyne.

«Hei,» mjauet Ildpote.

Hun snøftet hånlig. «Han lukter som en kosepus! Ikke si at jeg må ha den fæle stanken her inne i hiet.»

Ildpote ble bestyrtet. Etter slåsskampen med Langhale hadde alle kattene vært ganske hyggelige mot ham. Kanskje de bare var ute av seg på grunn av Rødhale, tenkte han.

«Ikke bry deg om Sandpote,» sa Gråpote unnskyldende. «Hun har sikkert en hårball som har satt seg fast et eller annet sted. Hun pleier ikke å være så amper.»

«Psst!» freste Sandpote surt.

«Så, så, ungdommer,» lød den dype stemmen til Snøstorm bak dem. «Sandpote! Som min lærling hadde jeg forventet at du var litt hyggeligere mot nykommeren.»

Sandpote så trassig på ham. «Beklager, Snøstorm,» malte hun, men det hørtes ikke ut som hun beklagde i det hele tatt. «Jeg hadde bare ikke forventet å trene sammen med en kosepus!»

«Du venner deg sikkert til det, Sandpote,» mjauet Snøstorm rolig. «Men nå er det sent, og vi begynner tidlig i morgen. Dere burde få dere litt søvn.» Han så strengt på Sandpote, som nikket lydig. Da Snøstorm hadde gått, snøftet hun en gang til idet hun gikk forbi Ildpote.

Gråpote gjorde tegn til at Ildpote skulle følge etter ham, og ledet an etter Sandpote. Inne i hiet var bakken dekket av myk mose, og måneskinnet svøpte landskapet i en vakker, lys grønnfarge. Det luktet deilig av bregnene, og det var varmere her enn ute.

«Hvor skal jeg sove?» spurte Ildpote.

«Hvor du vil, bare det ikke er i nærheten av meg,» snerret Sandpote og dyttet i mosen med snuten.

Gråpote og Ildpote vekslet blikk, men sa ingenting. Ildpote rakte sammen en mosehaug med klørne og la seg godt til rette. Han var søvnig, og en behagelig tilfredshet spredde seg i kroppen. Dette var hjemmet hans nå. Han var medlem av Tordenklanen.

Kapittel 5

«HEI, ILDPOTE, DU må våkne!» mjauet Gråpote og avbrøt drømmene hans. Han hadde jagd et ekorn helt opp i toppen av et høyt eiketre.

«Treningen begynner ved soloppgang. Støvpote og Sandpote er oppe allerede,» sa Gråpote utålmodig.

Ildpote strakte seg søvnig, og så kom han på det: Det var hans første dag som lærling. Han spratt opp, og trøttheten forsvant idet han kjente hvor spent han var.

Gråpote tok en rask kattevask, og mellom slikkene mjauet han: «Jeg har akkurat snakket med Løvehjerte. Ravnepote må vente til såret har leget. Han blir sikkert værende hos Spraglepels et par dager til. Støvpote og Sandpote har jegervakt i dag, så Løvehjerte tenkte at du og jeg kunne trene sammen med ham og Tigerklo. Men vi må forte oss, de venter!»

Gråpote ledet an ut av leiren og oppover åssiden. Da de kom opp på toppen, rusket en kjølig bris i pelsen. Svære, hvite skyer gled over den blå himmelen, og Ildpote kjente en intens glede der han fulgte etter Gråpote nedover en skyggefull bakke og ned i et dalsøkk. Der var det en lysning med sand i midten, og der satt Tigerklo og Løvehjerte og ventet på dem i den solvarme sanden, et par halelengder unna hverandre.

«I fremtiden forventer jeg at dere kommer tidsnok,» snerret Tigerklo.

«Ikke vær så hard mot dem, Tigerklo, det skjedde mye i går. De var sikkert slitne,» mjauet Løvehjerte mildt. «Du har ikke fått tildelt en veileder ennå, Ildpote,» fortsatte han, «så jeg og Tigerklo skal bytte på å veilede deg.»

Ildpote nikket entusiastisk med halen i været, og klarte ikke å skjule hvor glad han ble over å få to så mektige krigere som veiledere.

«Kom,» mjauet Tigerklo utålmodig. «I dag skal vi vise dere grensene til territoriet vårt, sånn at dere vet hvor dere skal jakte, og hvilke grenser dere må forsvare. Gråpote, du har sikkert bare godt av å bli minnet om hvor klanens grenser går.» Så reiste Tigerklo seg og sprang oppover bakken uten å si noe mer. Løvehjerte nikket til Gråpote, og de fulgte etter. Ildpote skyndte seg etter dem, potene gled i den myke sanden.

Trærne sto tett i denne delen av skogen – bjørk og ask sto i skyggen av svære eiketrær. Bakken var dekket av dødt løv som raslet under potene deres. Tigerklo stanset for å markere på bregnene. De andre kattene stanset også og ble stående ved siden av ham.

«Det er en tobeiningsti her,» mumlet Løvehjerte. «Bruk snuten din, Ildpote. Lukter du noe?»

Ildpote snuste. Han kjente den svake lukten av en tobeining, og den sterkere lukten av en hund. Han kjente igjen disse luktene hjemmefra. «Det har gått en tobeining med en hund her, men de er borte nå,» mjauet han.

«Bra,» mjauet Løvehjerte. «Tror du det er trygt å krysse stien?»

Ildpote snuste igjen. Luktene var svake, og de ferskere skogsluktene overdøvet dem. «Ja,» svarte han.

Tigerklo nikket, og de fire kattene krøp fram fra bregnene og krysset tobeiningstien. Litt lenger borte var det tett furuskog. Trærne var høye og rette og vokste på rad og rekke. Her var det lettere å bevege seg uten en lyd. Bakken var dekket av et tykt lag av døde furunåler. De stakk litt under potene, men bakken var myk og behagelig å gå på. Her var det ikke noe underskog å gjemme seg i, og Ildpote merket at de andre kattene var anspente der de gikk, blottstilt mellom trestammene.

«Det er tobeiningene som har satt disse trærne her,» mjauet Tigerko. «De hogger dem ned med illeluktende vesener, som spruter ut så mye sagflis at en kattunge kan bli blind. Så tar de trærne bort til Trefallstedet, som ligger like bortenfor her.»

Ildpote stanset og lyttet etter brølet fra trespiseren, som han hadde hørt mange ganger.

«Trefallstedet kommet til å være stille noen måner til, helt til det blir løvgrønt,» forklarte Gråpote da han så at Ildpote lyttet.

Kattene gikk videre gjennom furuskogen.

«Tobeiningstedet ligger i den retningen,» mjauet Tigerklo og pekte med halen. «Du kan sikkert lukte det, Ildpote. Men i dag går vi den andre veien.»

Etter en stund kom de til en annen tobeiningsti i skogbrynet. De krysset den raskt og kom seg i sikkerhet i eikeskogen bortenfor, men Ildpote merket at de andre kattene var nervøse fremdeles.

«Vi nærmer oss Elveklanens territorium,» hvisket Gråpote. «Solberget er der borte.» Han pekte med snuten mot en naken klippe litt bortenfor. Ildpote kjente at pelsen reiste seg. Det var der Rødhale ble drept.

Løvehjerte stanset ved en flat, grå stein. «Dette er grensen mellom vårt territorium og Elveklanens. Elveklanens jaktmarker ligger ved siden av elven,» mjauet han. «Trekk pusten dypt, Ildpote.»

Ildpote smakte en sterk lukt av fremmede katter. Han ble overrasket over hvor annerledes det luktet her enn i leiren til Tordenklanen. Han ble også overrasket over hvor velkjent lukten av Tordenklanen føltes allerede.

«Det er lukten av Elveklanen,» mjauet Tigerklo. «Den må du ikke glemme. Den er sterkest her ved grensen, for krigerne deres har markert på trærne langsmed her.» Så løftet han halen og sprutet sin egen lukt på den flate steinen.

«Vi går langs grensen, for den fører bort til Firetre,» mjauet Løvehjerte.

Så sprang han av gårde, med Tigerklo i hælene. Gråpote og Ildpote travet etter dem.

«Hva er Firetre?» peste Ildpote.

«Det er der territoriene til de fire klanene møtes,» svarte Gråpote. «Det står fire eldgamle eiketrær der, de er like gamle som klanene …»

«Vær stille!» sa Tigerklo strengt. «Ikke glem at vi befinner oss i nærheten av fiendens territorium!»

De to lærlingene tidde, og Ildpote konsentrerte seg om å gå så stille som mulig. De krysset den grunne elven, og holdt potene tørre ved å hoppe fra stein til stein.

Da de kom til Firetre, var Ildpote andpusten, og potene verket. Han var ikke vant til å gå så langt og så raskt. Han ble lettet da Løvehjerte og Tigerklo førte dem ut av skogen og stanset foran en frodig bakke.

Det var blitt solhøy. Himmelen var skyfri, og det hadde nesten sluttet å blåse. Nedenfor dem sto det fire svære eiketrær. De grønne trekronene nådde nesten opp til bakketoppen.

«Som Gråpote sa,» mjauet Løvehjerte, «så er dette Firetre, hvor territoriene til de fire klanene møtes. Vindklanen regjerer på høylandet foran oss, hvor solen går ned. Du kommer ikke til å kjenne lukten av dem i dag, for de har vinden mot seg. Men du får tidsnok bli kjent med den også.»

«Og der borte holder Skyggeklanen til, i den mørkeste delen av skogen,» la Gråpote til og pekte med halen. «De gamle sier at den kalde nordavinden blåser over skyggeklankattene og gjør hjertene deres kalde.»

«Så mange klaner det er!» utbrøt Ildpote. Og så velorganiserte, tenkte han, og kom til å tenke på Flekkens historier om ville katter som spredde frykt i skogen.

«Nå skjønner du hvorfor det er så lite mat her,» mjauet Løvehjerte. «Og hvorfor vi må beskytte det lille vi har.»

«Men det er jo helt tåpelig! Hvorfor kan ikke klanene samarbeide, og dele jaktmarkene, istedenfor å kjempe mot hverandre?» spurte Ildpote selvsikkert. En sjokkert taushet la seg over de andre kattene.

Tigerklo var den første som sa noe. «Det er forræderiske tanker, kosepus,» snerret han.

«Ikke vær for streng mot ham nå, Tigerklo,» sa Løvehjerte advarende. «Klanens skikker er fremmede for denne lærlingen.» Han så på Ildpote. «Du snakker fra hjertet, unge Ildpote. Det kommer til å gjøre deg til en sterk kriger en dag.»

«Eller så kan det hende at han gir etter for kosepus-svakhetene sine midt i en kamp,» snerret Tigerklo.

Løvehjerte sendte Tigerklo et strengt blikk, før han fortsatte. «De fire klanene møtes i fred og fordragelighet en gang hver måne. Vi møtes her nede,» sa han og nikket mot de mektige eiketrærne nedenfor. Våpenhvilen varer så lenge det er fullmåne.»

«Så da er det et møte veldig snart?» sa Ildpote, som husket hvor sterkt månelyset hadde vært kvelden før.

«Det stemmer!» svarte Løvehjerte. Han hørtes imponert ut. «I kveld, faktisk. Disse klansmøtene er veldig viktige, for da møtes klanene under fredelige forhold for én kveld. Men du må forstå at allianser som varer lenger enn det, gjør mer skade enn gavn.»

«Det er vår lojalitet til klanen som gjør oss sterke,» bekreftet Tigerklo. «Hvis den lojaliteten minsker, minsker også våre sjanser til å overleve.»

Ildpote nikket. «Jeg skjønner,» mjauet han.

«Kom nå,» mjauet Løvehjerte og reiste seg. «La oss komme oss videre.»

De gikk videre gjennom dalsøkket hvor Firetre sto. De hadde den synkende solen i ryggen. De krysset elven der den var smal nok til at de kunne hoppe over i ett eneste sprang. Ildpote snuste ut i luften. En ny kattelukt traff luktkjertlene i munnen, den var sterk og sur.

«Hvilken klan er det?» spurte han.

«Det er Skyggeklanen,» sa Tigerklo mørkt. «Vi nærmer oss deres territorium. Nå må du holde hodet kaldt, Ildpote. Sterkere lukt betyr at en skyggeklanpatrulje er i nærheten.»

Idet Ildpote nikket, hørte han en lyd. Han stivnet til, men de andre kattene bare fortsatte mot den illevarslende rumlingen.

«Hva er det?» ropte han og travet etter dem.

«Det får du snart se,» svarte Løvehjerte.

Ildpote kikket inn i skogen foran seg. Trekronene var mer glisne her og slapp inn en bred stripe av sollys foran dem. «Er vi i utkanten av skogen nå?» spurte han. Så stoppet han og trakk pusten dypt. Det var sterke, merkelige lukter her. Denne gangen var det ikke en kattelukt, men en duft som minnet om det gamle tobeininghjemmet hans. Og rumlingen ble stadig høyere – en konstant dur som fikk bakken til å dirre. Ildpote fikk vondt i ørene.

«Dette er Tordenstien,» mjauet Tigerklo.

Ildpote fulgte etter Løvehjerte, som førte dem mot utkanten av skogen. Så stanset de, satte seg ned og kikket ut av skogen.

Ildpote så en grå sti som skar seg gjennom skogen som en elv. Den grå steinstien strakte seg langt i begge retninger, så langt at trærne lengst unna ble bitte små og utydelige. Den bitre stanken fra stien fikk ham til å grøsse.

Plutselig skvatt han bakover idet et gigantisk monster for forbi. Kvistene på trærne flagret i vinden som jagde etter monsteret da det suste forbi dem. Ildpote så storøyd på de andre, ute av stand til å si noe. Han hadde sett slike stier som dette i nærheten av tobeininghjemmet sitt, men ikke så brede, og ikke med monstre som var så svære og raske.

«Jeg ble også redd første gangen,» sa Gråpote. «Men stien gjør også at det er vanskelig for skyggeklankrigerne å komme seg inn på vårt territorium. Tordenstien strekker seg mange potetrinn langs vår grense, og de liker ikke å krysse den. Og ikke vær redd – monstrene forlater aldri Tordenstien, ser det ut til. Så lenge du holder deg unna den, er du trygg.»

«Vi må komme oss tilbake til leiren,» mjauet Løvehjerte. «Nå har du sett alle grensene våre. Vi unngår Slangefjellet i dag, selv om det er lenger å gå rundt det. En utrent lærling er et lett bytte for en hoggorm, og du er sikkert sliten, Ildpote.»

Ildpote ble lettet over at de skulle tilbake til leiren. Han var helt svimmel av alle de nye luktene og inntrykkene, og Løvehjerte hadde rett – han var sliten. Og sulten. Han trasket etter Gråpote tilbake inn i skogen.

De duggtunge kveldsduftene hang i luften da Ildpote kom inn tordenklanleiren, hvor en haug med ferskt kjøtt lå og ventet på dem. Ildpote og Gråpote tok sin andel av maten med seg bort til stubben utenfor lærlinghiet.

Støvpote og Sandpote var der allerede, og sto og jafset i seg maten borte ved trestubben.

«Hei der, kosepus,» mjauet Støvpote hånlig og så på Ildpote med smale øyne. «Kos deg med maten som vi har fanget for deg.»

«Hvem vet, kanskje du faktisk lærer å fange din egen mat en dag!» snerret Sandpote.

«Har dere fremdeles jaktvakt?» spurte Gråpote uskyldig. «Uansett, vi har patruljert grensene, og kan berolige dere med at dere er trygge. Ingen farer truer.»

«Ja, de andre klanene ble sikkert livredde når de luktet at dere kom,» freste Støvpote.

«De torde ikke engang å vise seg,» svarte Gråpote skarpt. Han klarte ikke å skjule hvor rasende han ble.

«Vel, vi får spørre dem igjen på klansmøtet,» mjauet Sandpote.

«Skal dere dit?» glapp det ut av Gråpote. Han klarte ikke å skjule hvor imponert han ble, selv om Sandpote og Støvpote var frekke mot ham.

«Selvfølgelig,» svarte Støvpote overlegent. «Det er en ganske stor ære, bare så du vet det. Men ikke vær redd, vi skal fortelle dere alt sammen i morgen tidlig.»

Gråpote ignorerte skrytet til Støvpote og begynte å spise. Ildpote var også sulten, og satte seg ned for å spise. Han kjente at han var litt misunnelig på Støvpote og Sandpote som skulle møte de andre klanene i kveld.

Han så opp da Blåstjerne plutselig ropte høyt. Flere klankrigere og mange av de eldre hadde samlet seg ute på lysningen. De var på vei til klansmøtet. Støvpote og Sandpote reiste seg og gikk bort til de andre kattene.

«Ha det, da, dere to,» ropte Sandpote over skulderen. «Ha en fin, rolig kveld!»

Kattene gikk ut av leiren i en lang rekke, med Blåstjerne i spissen. Pelsen hennes glitret som sølv i måneskinnet, og hun så rolig og selvsikker ut der hun ledet klanen sin mot den korte våpenhvilen med fiendene.

«Har du vært med på klansmøtet noen gang?» spurte Ildpote lengselsfullt.

«Ikke ennå,» svarte Gråpote mens han knasket på et musebein. «Men jeg skal det nok snart, bare vent. Alle lærlinger får delta en gang.»

De to lærlingene spiste resten av måltidet i taushet. Da de var ferdige, begynte Gråpote å slikke hodet til Ildpote. De vasket hverandre og delte tunge, slik Ildpote hadde sett de andre kattene gjøre da han kom. Så gikk de inn i hiet, slitne etter den lange turen. De la seg, og det tok ikke lang tid før de sovnet.

Morgenen etter sto de tidlig opp. De krøp ut av hiet før Sandpote og Støvpote hadde våknet. Ildpote hadde vært ivrig etter å høre om klansmøtet, men Gråpote hadde dratt ham med seg ut. «Du får høre alt om det senere, hvis jeg kjenner de der to rett,» mjauet han.

Det så ut til å bli nok en varm dag. Og denne gangen skulle Ravnepote være med. Såret hans var nesten leget, takket være Spraglepels.

Gråpote begynte å leke. Han kastet løv opp i luften og løp etter dem. Ildpote stirret spent på mens han viftet muntert med halen. Ravnepote satt taus på siden av sletten. Han så nervøs og nedfor ut.

«Opp med hodet, Ravnepote!» ropte Gråpote. «Jeg vet at du ikke liker kamptrening, men du pleier da ikke å være så trist!»

De kjente lukten av Løvehjerte og Tigerklo, og Ravnepote skyndte seg å mjaue: «Jeg er bare litt redd for å skade skulderen min igjen.»

Da kom Tigerklo ut av buskene med Løvehjerte i hælene.

«Krigere skal lide i stillhet,» mjauet Tigerklo og så strengt på Ravnepote. «Du må lære deg å tie.»

Ravnepote krympet seg og så ned.

«Tigerklo er litt amper i dag,» hvisket Gråpote.

Løvehjerte sendte ham et strengt blikk. «I dag skal vi trene på å forfølge byttedyr. Det er stor forskjell på å snike seg innpå en kanin og snike seg innpå en mus. Kan noen fortelle meg hvorfor?»

Ildpote ante ikke, og Ravnepote hadde tydeligvis tatt til seg Tigerklos kommentar, for han sa ingenting.

«Kom igjen!» freste Tigerklo utålmodig.

Det var Gråpote som svarte. «Fordi en kanin vil lukte deg før han ser deg, men en mus føler potetrinnene dine gjennom bakken før han lukter deg, til og med.»

«Helt riktig, Gråpote! Så hva må du huske på når du jakter på mus?»

«Å trå forsiktig?» foreslo Ildpote.

Løvehjerte så anerkjennende på ham. «Det stemmer, Ildpote. Du må legge all vekten bak på hoftene sånn at du trår så lett som mulig. La oss prøve det!»

Ildpote så på mens Gråpote og Ravnepote krøp sammen i jaktposisjon.

«Bra, Gråpote!» mjauet Løvehjerte mens de to lærlingene smøg seg forsiktig fremover.

«Hold baken nede, Ravnepote, du ser ut som en and!» freste Tigerklo. «Nå er det din tur, Ildpote.»

Ildpote krøket seg ned og begynte å liste seg fremover. Han kjente at han inntok angrepsposisjon helt instinktivt. Han tok et skritt fram, så stille og forsiktig han kunne, og ble stolt da han kjente at musklene reagerte raskt.

«Vel, det er tydelig at du har hatt det behagelig,» hveste Tigerklo. «Du jakter som en luntende kosepus! Tror du middagen har tenkt å komme og legge seg i matskåla di og vente på å bli spist?»

«Hurtigheten kommer senere, men han har en balansert kroppsholdning,» påpekte Løvehjerte mildt.

«Ja, det er vel bedre enn Ravnepote, for så vidt,» klagde Tigerklo og sendte den svarte katten et foraktelig blikk. «Selv etter to måneders trening, lener du fremdeles all vekten til venstre side.»

Ravnepote så enda mer nedslått ut, og det glapp ut av Ildpote: «Han har vondt i skulderen, bare.»

Tigerklo bråsnudde og satte øynene i Ildpote. «Skader er ikke til å unngå. Han bør klare å tilpasse seg. Til og med du har jo lært noe i dag. Hvis Ravnepote hadde lært like raskt som deg, hadde han gjort meg stolt, og istedenfor skammer jeg meg over ham. Tenk deg å bli overgått av en kosepus!» Han freste rasende mot lærlingen sin.

Ildpote kjente at pelsen kriblet av forlegenhet. Han klarte ikke å møte blikket til Ravnepote og så ned i bakken.

«Jeg er i hvert fall skjevere enn en enbeint grevling,» mjauet Gråpote oppgitt og begynte å snuble lekent rundt på lysningen. «Jeg må tydeligvis nøye meg med å jakte på dumme mus. De kommer ikke til å ha en sjanse. Jeg bare går bort og setter meg på dem til de overgir seg.»

«Konsentrer deg nå, unge Gråpote! Dette er ikke tiden for tøys og tull!» mjauet Løvehjerte alvorlig. «Kanskje du klarer å konsentrere deg hvis du prøver å jakte på ordentlig.»

Alle de tre lærlingene kikket forventningsfullt opp.

«Jeg vil at dere alle tre skal prøve å jakte på ordentlige byttedyr,» mjauet Løvehjerte. «Ravnepote, du kan gå bort til Ugletreet. Gråpote, det kan hende du finner noe under den svære bjørnebærbusken der borte. Og du, Ildpote, kan følge kaninsporet oppover den bakketoppen der. Der finner du et tørrlagt elveleie. Der kan det hende at du finner noe.»

De tre lærlingene sprang av gårde. Til og med Ravnepote ble begeistret over denne utfordringen.

Blodet dunket i ørene mens Ildpote snek seg langsomt oppover bakketoppen. Og der, like foran ham, lå et tørt elveleie. Under løvfall rant det sikkert regnvann her, gjennom skogen og inn i den store elven som gikk gjennom Elveklanens territorium.

Ildpote krøket seg sammen og listet seg lydløst nedover elveleiet. Han speidet etter tegn på liv, med ørene vendt fremover og åpen munn sånn at han kunne kjenne selv den svakeste lukt.

Så luktet han musa. Han gjenkjente lukten umiddelbart og husket smaken av mus fra kvelden før. Energien strømmet gjennom kroppen, men han ble stående urørlig mens han speidet etter byttet.

Med ørene på stilk hørte han den lynraske dunkingen av et musehjerte. Så fikk han et glimt av noe brunt som beveget seg. Musa krøp gjennom det lange gresset langs elvebredden. Ildpote snek seg nærmere. Han husket å lene vekten bak på hoften helt til han hadde kommet seg innenfor rekkevidde. Så lente han seg på bakbeina og kastet seg fremover så sandspruten sto rundt potene hans.

Musa løp unna, men Ildpote var raskere. Han snappet den til seg med den ene poten og kastet den på bakken. Så kastet han seg over den og drepte den med ett eneste bitt.

Han løftet den varme kroppen forsiktig opp og gikk mot sletten hvor Tigerklo og Løvehjerte ventet. Han hadde drept sitt første bytte. Nå var han en ekte tordenklanlærling.

Kapittel 6

MORGENSOLEN SKINTE NED på skogbunnen mens Ildpote streifet rundt på jakt etter mat. To måner hadde gått siden han begynte som lærling. Nå følte han seg hjemme i disse omgivelsene. Sansene hans hadde våknet og tilpasset seg skogen.

Ildpote stanset og snuste på jorden og de kalde, blinde vesenene som beveget seg inni den. Han fikk ferten av en tobeining som hadde gått i skogen nylig. Nå som løvgrønt var her, var løvverket tett, og under løvet krydde det av små dyr.

Ildpote beveget seg lydløst mellom trærne som en slank skygge med alle sanser i høyspenn for å få ferten av et bytte. I dag hadde han fått sitt første oppdrag som han hadde ansvar for helt alene. Han var fast bestemt på å gjøre det bra, selv om oppdraget bare var å jakte for klanen.

Han var på vei til elven som han hadde krysset under den første turen gjennom Tordenklanens jaktmarker. Den klukket og gurglet der den rant nedover. Han stoppet et øyeblikk for å lepje i seg det kalde, klare vannet. Så løftet han hodet igjen og snuste etter byttedyr.

Han kjente stanken av en rev. Lukten var ikke fersk, så reven måtte ha drukket her tidligere på dagen. Ildpote gjenkjente lukten – han hadde kjent den første gangen han var i skogen. Siden den gang hadde Løvehjerte lært ham at det var lukten av rev, men bortsett fra et lite glimt av en revehale på den første turen deres, hadde han fremdeles ikke sett en rev ordentlig.

Han konsentrerte seg for å skille ut revestanken fra lukten av de andre byttedyrene. Plutselig begynte værhårene hans å vibrere idet han hørte hjerteslagene til et lite dyr – en markmus som pilte rundt i hiet sitt.

Like etter fikk han øye på musa.

Den feite, brune musa sprang fram og tilbake langs vannkanten og samlet gresstrå. Ildpote fikk vann i munnen. Han hadde ikke spist på mange timer, men han våget ikke å jakte til seg selv før klanen hadde fått mat. Han husket hva Løvehjerte og Tigerklo hadde sagt så mange ganger: «Klanen må fôres først.»

Ildpote krøp sammen og begynte å snike seg innpå musa. Det våte gresset var kjølig mot magen. Han krøp stadig nærmere, uten å slippe musa av syne. Snart framme. Et lite øyeblikk nå, så ville han være nær nok til å kaste seg over den …

Plutselig var det noe som raslet i bregnene bak ham. Markmusa viftet med ørene og pilte ned i et hull ved elvebredden.

Ildpote reiste bust. Hvem det nå var som hadde ødelagt hans sjanse til å fange et bytte, skulle få svi.

Han snuste ut i luften. Han kjente at det var en katt, men ble redd da han ikke klarte å identifisere hvilken klan den tilhørte – stanken av rev forvirret luktesansen hans.

Han knurret lavt mens han begynte å rygge bakover i en vid sirkel. Han spisset ører og stirret stivt rundt seg. Han hørte at det raslet igjen. Det var høyere denne gangen, og han hørte hvilken side det kom fra. Ildpote snek seg nærmere. Han så at bregnene beveget seg, men fienden var fremdeles skjult bak bladene. En kvist knakk med et høyt smell. Det høres ut som om han er stor, så mye som han bråker, tenkte Ildpote og gjorde seg klar til kamp.

Han løp bort til en ask og klatret raskt og stille opp til en av de nederste greinene. Under ham kom den usynlige krigeren stadig nærmere. Ildpote holdt pusten idet bregnebladene gled til side og et svært, grått vesen kom til syne.

«Grr-aar!» Kampbrølet buldret i strupen til Ildpote. Han kastet seg mot fienden med klørne ute og landet på de muskuløse skuldrene hans. Han grov de knivskarpe klørne dypt inn og gjorde seg klar til å gi fienden et hardt, advarende bitt.

«Uuæ! Hva skjer ’a?» Kroppen under ham reiste seg brått og løftet Ildpote med seg.

«Hæ? Gråpote?» Ildpote gjenkjente den forbløffede stemmen og lukten av kameraten, men han var altfor opphisset til å slippe taket.

«Bakholdsangrep! Murr … au!» freste Gråpote, som ikke hadde skjønt at det var Ildpote som holdt ham fast. Han rullet rundt i et forsøk på å riste ham av seg.

«Uff-ff!» Ildpote rullet rundt sammen med Gråpote og ble klemt under ham. «Det er meg, Ildpote!» ropte han mens han strevde for å rive seg løs. Han klarte det til slutt, rullet unna og kom seg på beina. Han ristet seg grundig fra hode til hale. «Gråpote, det er meg!» gjentok han. «Jeg trodde du var fienden!»

Gråpote reiste seg. Han klynket og ristet seg. «Det kjentes jammen sånn ut!» snøftet han og slikket de såre skuldrene sine. «Du holdt på å rive meg i filler!»

«Unnskyld,» mumlet Ildpote. «Men jeg visste ikke hva jeg skulle tro, når du kom dundrende på den måten!»

«Kom dundrende, du liksom!» sa Gråpote indignert. «Det var min beste snikekryping!»

«Snikekryping, hallo! Du jakter fremdeles som en halt grevling!» ertet Ildpote. Han la ørene lekent bakover.

«Jeg skal gi deg halt, jeg!» hvinte Gråpote muntert.

De to kattene kastet seg mot hverandre og begynte å lekeslåss. Gråpote slo til Ildpote med et hardt slag med poten så han nesten så stjerner.

«Ufff-ff!» Ildpote ristet på hodet og gjorde seg klar til motangrep.

Han klarte å få inn et par angrep før Gråpote overmannet ham og veltet ham over ende. Ildpote lot kroppen bli slapp.

«Du gir opp altfor fort!» mjauet Gråpote og løsnet grepet. Idet han gjorde det, kastet Ildpote seg over ham og dyttet ham inn i buskene.

Ildpote hoppet etter ham og dyttet ham i bakken. «Overraskelse er krigerens mektigste våpen,» knurret han og siterte et av Løvehjertes yndlingsmottoer. Så hoppet han ned fra Gråpote og begynte gni seg mot løvet på bakken i en slags seiersdans mens han nøt den varme jorden mot ryggen.

Gråpote lot seg tydeligvis ikke affisere av at han var blitt overmannet for andre gang denne formiddagen. Det var altfor fint vær til å bli sur. «Så hvordan går det med oppdraget?»

Ildpote reiste seg. «Det gikk helt fint helt til du kom! Jeg skulle til å fange en markmus da du kom trampende og ødela alt!»

«Å, unnskyld,» mjauet Gråpote.

Ildpote så på den slukkørede vennen sin. «Det går bra. Det kunne jo ikke du vite,» malte han. «Uansett, er ikke du på vei for å møte patruljen på grensen til Vindklanens territorium? Jeg trodde at Løvehjerte ville at du skulle gi en beskjed fra Blåstjerne?»

«Ja, men jeg har god tid. Jeg tenkte at jeg skulle jakte litt først. Jeg er skrubbsulten!»

«Jeg også. Men jeg må jakte for klanen før jeg kan jakte for meg selv.»

«Jeg tipper at Støvpote og Sandpote pleide å jafse i seg når de var ute og jaktet for klanen,» snøftet Gråpote.

«Det skulle ikke forundre meg, men dette er mitt første oppdrag på egen hånd …»

« … og du vil gjøre det bra, jeg skjønner det,» sukket Gråpote.

«Hva var beskjeden fra Blåstjerne, egentlig?» spurte Ildpote for å snakke om noe annet.

«Hun vil at patruljen skal vente ved det store lønnetreet til hun kommer dit ved solhøy. Det har visst vært noen skyggeklankatter ute på patrulje. Blåstjerne vil gjerne undersøke det.»

«Da bør du sikkert komme deg av gårde,» sa Ildpote.

«Vindklanens jaktmarker er ikke så langt unna. Jeg har god tid,» svarte Gråpote selvsikkert. «Og jeg burde vel egentlig hjelpe deg med å fange den markmusa.»

«Det går fint,» mjauet Ildpote. «Jeg finner en annen. Det er så varmt i dag, så det er sikkert flere rundt omkring.»

«Sant nok. Men du må jo klare å fange dem.» Gråpote småbet tankefullt på den ene poten. Det kan godt hende at du må holde på helt til solhøy, kanskje til og med til solnedgang.»

Ildpote nikket uentusiastisk. Det rumlet i magen. Han måtte sikkert ut på tre eller fire jakttokter til før han hadde fanget nok mat. Han måtte sikkert vente til Sølvpelsen sto på himmelen før han fikk spise.

Gråpote strøk poten over værhårene. «Kom, så skal jeg hjelpe deg med å komme i gang. Det skylder jeg deg. Vi rekker nok å fange et par markmus før jeg må gå.»

Ildpote fulgte etter Gråpote langs elven, glad for å få hjelp og selskap. Revestanken hang fremdeles i luften, men nå føltes den plutselig sterkere.

Ildpote stanset. «Lukter du det?» spurte han.

Gråpote stanset og snuste. «Rev. Ja, jeg luktet det tidligere.»

«Men synes du ikke at det lukter ferskere nå?» spurte Ildpote.

Gråpote åpnet munnen og snuste igjen. «Jo, du har rett,» mumlet han og senket stemmen. Han snudde seg mot buskene ved skogbrynet. «Se!» hvisket han.

Ildpote snudde seg. Han fikk øye på noe rødt som beveget seg blant buskene. Vesenet beveget seg inn i en lysning, og han fikk øye på en liten skikkelse som glitret rødt i sollyset. Den hadde tykk pels og en lang, smal snute.

«Er det en rev?» hvisket Ildpote. «Så stygg snute den har!»

«Ja, ikke sant?» svarte Gråpote.

«Jeg fulgte etter en sånn da vi møttes første gang,» hvisket Ildpote.

«Den fulgte nok heller etter deg, din idiot!» hvisket Gråpote. «Aldri stol på en rev. Den ser ut som en hund, men oppfører seg som en katt. Vi må advare dronningene om at en av dem streifer rundt på vårt territorium. Rever er like ille som grevlinger til å ta kattunger. Jeg er glad for at du ikke tok igjen den du så forrige gang. Han ville ha lagd hakkemat av en liten tass som deg.» Ildpote så litt slukkøret ut, og Gråpote la til: «Men du ville ha hatt en større sjanse i dag. Uansett, Blåstjerne vil sikkert sende en krigerpatrulje for å skremme den vekk. For å roe ned dronningene.»

Reven hadde ikke lagt merke til dem, så de fortsatte langsmed elven.

«Hvordan ser en grevling ut?» spurte Ildpote mens de snek seg av gårde.

«Den er svart og hvit og har korte bein. Du kjenner igjen den når du møter en. De er sinte, slu vesener. De tar ikke kattunger like ofte som reven, men de biter veldig hardt. Hvordan tror du Snauhale fikk navnet sitt? Han kan ikke klatre i trær lenger, etter at en grevling bet av ham halen!»

«Hvorfor ikke?»

«Han er redd for å falle. En katt trenger halen sin hvis han skal lande på beina. Det gjør at han kan snu seg i luften.»

Ildpote nikket.

Det var gode jaktforhold denne dagen, som Ildpote hadde forutsett. Ikke lenge etter hadde Gråpote fått tak i en liten mus, og Ildpote hadde fanget en trost. Han drepte den raskt. Han hadde ikke tid til å trene på drapsteknikker i dag, det var altfor mange sultne munner som ventet i leiren. Ildpote sparket jord over byttet, sånn at det lå trygt til han kom tilbake for å hente det.

Plutselig kom et ekorn til syne.

Ildpote satte på sprang etter det. «Jeg har det!» ropte han og løp så fort han kunne med Gråpote i hælene.

De bråstoppet da ekornet pilte oppover en bjørkestamme.

«Vi mistet det!» gryntet Gråpote skuffet.

De to kattene ble stående og hive etter pusten, og ble overrasket da de kjente en syrlig stank.

«Tordenstien,» mjauet Ildpote. «Jeg ante ikke at vi var så nærme.»

De to kattene snek seg fram for å kikke ut på den svære, mørke stien. Det var første gang de var her alene. De støyende monstrene suste forbi på det harde underlaget mens de stirret fremfor seg med døde øyne.

«Æsj!» snøftet Gråpote. «De stinker noe innmari!»

Ildpote viftet med ørene og var enig. Den kvelende stanken sved i halsen. «Har du noen gang krysset Tordenstien?» mjauet han.

Gråpote ristet på hodet.

Ildpote tok et skritt fram og gikk ut av skogen. Mellom skogen og Tordenstien var det et område med sleipt gress. Han krøp sakte ut på gresset, men skvatt tilbake idet et av de stinkende monstrene suste forbi.

«Hei! Hvor er det du skal?» mjauet Gråpote.

Ildpote svarte ikke. Han ventet til det ikke var noen monstre i sikte. Så krøp han fremover igjen, over gresset, helt bort til kanten av Tordenstien. Han strakte poten forsiktig fram og tok på den. Den var varm, nesten seig, i solskinnet. Han løftet hodet og stirret over på andre siden av stien. Var det et par øyne han skimtet i skogen på andre siden? Han snuste, men luktet ingenting annet enn stanken fra den varme, grå stien. Øynene på andre siden glitret fremdeles i skyggene. Så blunket de, langsomt.

Nå var Ildpote helt sikker. Det var en skyggeklankriger, og han stirret rett på ham.

«Ildpote!» Gråpotes stemme fikk ham til å skvette, og med det samme kom et digert monster, større enn et tre, susende forbi snuten hans. Vindpustet fra monsteret dyttet ham nesten over ende. Ildpote snudde seg og løp så fort han kunne inn i skogen igjen.

«Din dumme musehjerne!» freste Gråpote. Værhårene skalv av frykt og raseri. «Hva i all verden er det du holder på med?»

«Jeg lurte bare på hvordan Tordenstien kjentes ut,» mumlet Ildpote. Værhårene hans skalv også.

«Kom nå,» sa Gråpote irritert. «La oss komme oss vekk herfra.»

Gråpote løp innover i skogen, og Ildpote fulgte etter. Da de var kommet på trygg avstand fra Tordenstien, stanset Gråpote og hev etter pusten.

Ildpote satte seg og begynte å slikke den bustete pelsen. «Jeg tror jeg så en skyggeklankriger,» mjauet han mellom slikkene. «I skogen på andre siden av Tordenstien.»

«En skyggeklankriger!» gjentok Gråpote med store øyne. «Er det sant?»

«Jeg er ganske sikker.»

«Vel, det var bra det monsteret kom forbi,» glefset Gråpote. «Der det er én skyggeklankriger, er det alltid flere, og vi klarer ikke å hamle opp med dem ennå. Vi må komme oss vekk herfra.» Han kikket opp på solen, som sto nesten midt på himmelen. «Jeg må komme meg av gårde hvis jeg skal rekke patruljen,» mjauet han. «Ser deg senere.» Han løp inn i skogen og ropte over skulderen: «Hvem vet, kanskje Løvehjerte lar meg få hjelpe deg med jakten når jeg har levert beskjeden.»

Ildpote ble stående og se etter ham. Han misunte Gråpote – han skulle ønske at han også var på vei til krigerpatruljen. Men han hadde i det minste noe å fortelle Sandpote og Støvpote når han kom tilbake til leiren. Han hadde sett sin første skyggeklankriger.

Kapittel 7

ILDPOTE FULGTE SPORENE sine tilbake langsmed elven. Han tenkte på de glødende øynene i mørket inne på Skyggeklanens territorium.

Plutselig kjente han en svak eim.

En fremmed! Kanskje det var den skyggeklankrigeren han hadde sett for litt siden.

Han begynte å snerre dypt nede i strupen. Lukten fortalte ham mange ting. Den fremmede var en hunnkatt, hun var ikke ung og tilhørte definitivt ikke Tordenklanen. Han kjente ikke igjen lukten fra noen av de andre klanene heller, men han kjente at denne katten var sliten, sulten og syk, og i dårlig humør.

Ildpote la seg flatt og smøg seg mot lukten. Så stanset han, forvirret. Lukten var svakere nå. Han snuste igjen.

Plutselig for en snerrende pelsdott mot ham fra buskene.

Ildpote hylte av sjokk idet hunnkatten traff ham og dyttet ham over ende. To tunge poter holdt skuldrene hans nede, og kjevene holdt nakken hans i et jerngrep. «Murr-oww!» snerret han og tenkte raskt. Hvis den andre katten fikk tennene dypt nok inn, ville alt være over.

Han tvang seg til å slappe av og lot musklene bli slappe, som om han overga seg, og lot som om han hylte av redsel.

Hunnkatten åpnet munnen for å mjaue triumferende. «Ah, en ynkelig, liten lærling. Et lett bytte for Flatfjes!» freste hun.

Ildpote ble rasende over fornærmelsen. Bare vent. Han skulle vise denne pelsdotten hva slags kriger han var! Men ikke ennå, sa han til seg selv. Vent til du kjenner tennene hennes igjen.

Flatfjes bet en gang til. Ildpote kastet seg bakover av alle krefter. Hunnkatten snerret overrasket idet han kastet henne av seg. Hun rullet bakover inn i en gulltornbusk.

Ildpote ristet på seg. «Ikke så lett bytte likevel, eller hva?»

Flatfjes freste trassig og rev seg løs fra busken. «Ikke så verst, unge lærling,» hveste hun. «Men du må kunne bedre enn det der!»

Ildpote blunket forbløffet da han fikk se motstanderen ordentlig. Hun hadde et bredt, nesten flatt ansikt og runde, oransje øyne. Den mørkegrå pelsen var lang og raggete. Hun hadde flenger i ørene, og snuten var full av arr etter slåsskamper.

Ildpote rikket seg ikke. Han skjøv brystet fram og stirret utfordrende på henne. «Du befinner deg på Tordenklanens territorium! Kom deg vekk!»

«Og hvem skal tvinge meg?» Flatfjes trakk leppene hånlig tilbake og blottet en rad med skjeve, misfargede tenner. «Jeg skal jakte. Og så skal jeg gå herfra. Eller kanskje jeg bare skal bli her litt …»

«Nå er det nok,» freste Ildpote. Han kjente det eldgamle katteinstinktet våkne. Det var ikke et snev av huspus igjen av ham nå. Krigerblodet bruste i årene. Han verket etter å kjempe, etter å forsvare sitt territorium og beskytte klanen sin.

Flatfjes merket tydeligvis forandringen i ham, for det glimtet plutselig respektfullt i de oransje øynene. Hun bøyde hodet og vek unna blikket hans. Så begynte hun å rygge. «Ta det med ro,» malte hun mykt.

Ildpote lot seg ikke lure så lett. Han reiste bust og kastet seg mot henne med klørne ute mens han brølte krigerbrølet: «Grrr-ar!»

Hun svarte med å frese rasende. Den unge og den gamle katten braket sammen, spyttende og snerrende. De rullet rundt med blottstilte tenner og klør. Ildpote la ørene bakover og kjempet for å få tak, men hunnkattens buskete pels satte seg fast mellom klørne, og han klarte ikke å komme inn til huden.

Så reiste Flatfjes seg på bakbeina. Når hun viftet med den skitne halen, så hun enda større ut.

Ildpote kjente at den svære kjeven hennes nærmet seg, og lente seg bakover, akkurat i tide. Knepp! Kjeven hennes lukket seg like ved øret hans.

Ildpote slo instinktivt ut med forpoten, og traff siden av hodet hennes. Kraften i slaget sendte et støt av smerte oppover forbeinet.

«Mjaaeoo!» Flatfjes falt lamslått ned på alle fire og ristet på hodet.

I det korte sekundet før hun rakk å samle seg, benyttet Ildpote sjansen. Han krøp sammen, kastet seg forover og satte tennene i bakbeinet hennes. «Murrrrr!» Pelsen hennes smakte forferdelig, men han bet så hardt han kunne.

«Mrrau-au-au!» Flatfjes hylte av smerte og bråsnudde for å bite i halen hans.

Hun fikk tak med tennene, og smerten jog oppover langs ryggraden, men det gjorde ham bare enda sintere. Han rev halen løs fra grepet hennes og viftet rasende med den.

Flatfjes krøp sammen og gjorde seg klar til et nytt angrep. Pusten hennes hvinte opp fra de stinkende lungene hennes. Stanken rev i nesen. På nært hold var signalene om desperasjon og svakhet veldig tydelige, det var som om han kunne føle hvor skrubbsulten den gamle hunnkatten var.

Noe våknet i ham, en ukrigersk følelse han helst ikke ville ha akkurat nå. Medfølelse. Han prøvde å riste følelsen av seg – han visste at han måtte være lojal mot klanen – men han klarte ikke å la være å synes synd på henne. «Du snakker rett fra hjertet, unge Ildpote.» Han hørte Løvehjertes ord inni hodet sitt. «Det kommer til å gjøre deg til en sterk kriger en dag.» Så hørte han Tigerklos advarsel: «Eller så kan det hende at han gir etter for kosepus-svakhetene sine midt i en kamp.»

Flatfjes kastet seg fram, og Ildpote kjente at han ble rasende igjen. Hun prøvde å sette klørne i skuldrene hans, men ble hindret av den skadde bakfoten.

«Gar-off!» Ildpote krummet ryggen, men Flatfjes klarte å grave klørne inn og holdt ham fast. Vekten av den svære hunnkatten tvang ham i bakken.

Ildpote fikk jord i munnen og spyttet det ut. «Pah!»

Han vred seg for å komme unna de sparkende bakbeina hennes, og de knivskarpe klørne som prøvde å klore opp den myke magen hans. De rullet rundt mens de bet og glefset etter hverandre.

Like etter tumlet de fra hverandre. Ildpote hev etter pusten, men han merket at Flatfjes var i ferd med å tappes for krefter. Hun var alvorlig skadet, og bakbeina klarte knapt å holde den radmagre kroppen oppe.

«Har du fått nok nå?» snerret Ildpote. Hvis hun ga seg nå, skulle han la henne slippe unna med et advarende bitt.

«Aldri!» freste Flatfjes tappert. Men det skadde bakbeinet ga etter under henne, og hun snublet. Hun prøvde å reise seg, men klarte det ikke. Øynene hennes var mørke da hun hveste til Ildpote: «Hadde jeg ikke vært så sliten og sulten, skulle jeg ha revet deg i små musebiter.» Hun vred leppene i en trassig grimase. «Bare gjør ende på meg. Jeg skal ikke hindre deg.»

Ildpote nølte. Han hadde aldri drept en annen katt før. I kampens hete kunne han kanskje ha gjort det, men et barmhjertighetsdrap, i kaldt blod? Det var noe helt annet.

«Hva er det du venter på?» sa Flatfjes hånlig. «Du somler jo som en kosepus.»

Den replikken sved. Kunne hun lukte tobeiningene av ham, etter så lang tid?

«Jeg er tordenklanlærling!» snerret han.

Flatfjes så på ham med smale øyne. Hun hadde lagt merke til reaksjonen hans, og skjønte at hun hadde truffet et ømt punkt. «Ha!» snøftet hun. «Ikke si at Tordenklanen har blitt så desperate at de har begynt å rekruttere kosepuser?»

«Tordenklanen er ikke desperate!»

«Bevis det, da! Oppfør deg som en kriger og gjør ende på meg. Du gjør meg en tjeneste.»

Ildpote stirret på henne. Han nektet å la seg lokke til å drepe dette stakkars vesenet. Han kjente at musklene slappet av idet nysgjerrigheten tok overhånd. Hvordan hadde en klankatt blitt sånn som dette? De eldre i Tordenklanen ble jo tatt enda bedre vare på enn kattungene! «Det virker som om du har det veldig travelt med å dø!» mjauet han.

«Jaså? Vel, det er mitt problem, musemat,» freste Flatfjes. «Hva er problemet ditt, pus? Prøver du å snakke meg i hjel?»

Ordene hennes var harde, men Ildpote luktet hvor sulten og syk hun var. Hun kom til å dø uansett, hvis hun ikke fikk noe å spise snart. Og siden hun ikke kunne jakte selv, kunne han kanskje like gjerne bare drepe henne nå. De to kattene stirret usikkert på hverandre.

«Vent her,» sa Ildpote til slutt.

Det virket som om luften gikk ut av Flatfjes. Hun slappet av i hoftene, og den stive, bustete halen ble slapp og flat. «Tuller du med meg, pus? Jeg har ikke tenkt meg noe sted,» stønnet hun og haltet mot en flekk med myk røsslyng. Hun la seg ned og begynte å slikke såret på bakbeinet.

Ildpote kastet et blikk over skulderen og freste irritert før han snudde og gikk inn i skogen.

Mens han listet seg gjennom bregnene, trakk han inn solvarme lukter, og kjente den sure stanken av en rotte som hadde vært død lenge. Han hørte raslingen av insekter under barken, og små, pelskledde vesener som pilte over skogbunnen. Først hadde han tenkt å gå og grave opp byttet han hadde gravd ned, men det ville ta for lang tid.

Kanskje han kunne finne den døde rotta. Det var et lettvint måltid, men en skrubbsulten katt trengte ferskt kjøtt.

Han kjente lukten av en ung kanin og bråstoppet. Etter et par skritt til så han den. Han la seg flatt ned og snek seg innpå den. Han var knapt en muselengde unna da den la merke til ham, men da var det for sent. Den hvite, lubne halen for av gårde, og oppspilt av jakten, satte Ildpote etter. Han langet etter med klørne ute, og vips, så tok han den.

Han holdt den fast og drepte den med ett slag med poten.

Flatfjes orket knapt å se opp da Ildpote slapp kaninen ned foran henne. «Jøss, hei igjen, småen! Jeg trodde du hadde gått for å hente krigerkameratene dine.»

«Jaså? Vel, det kan godt hende at jeg gjør det. Og ikke kall meg småen,» freste Ildpote og dyttet kaninen nærmere med snuten. Han ble flau over at han hadde vært så snill mot henne. «Hvis du ikke vil ha denne, så …»

«Å, jo da,» sa Flatfjes fort. «Det vil jeg.»

Ildpote så på mens Flatfjes rev opp kaninen og begynte å jafse den i seg. Han kjente hvor sulten han var, og fikk vann i munnen. Han burde ikke engang tenke på å spise selv ennå. Han måtte hente mat til klanen først. Men det ferske kjøttet luktet så nydelig.

«Mmmm.» Et par minutter senere sukket Flatfjes og la seg over på siden. «Takk, guttepjokk. Det er første gang jeg har smakt ferskt kjøtt på dagevis.» Hun slikket snuten ren og begynte å vaske seg.

Som om en liten kattevask hjelper, tenkte Ildpote og rynket på nesen. Han hadde aldri møtt en katt som stinket så ille som henne.

Han kikket bort på restene av kaninen. Det var ikke mye å bli mett av, men slåsskampen med Flatfjes hadde skjerpet appetitten enda mer, og han jafset i seg restene. Det smakte nydelig. Han slikket seg om munnen og nøt hver minste bit.

Flatfjes betraktet ham og blottet de gule tennene. «Bedre enn den dritten tobeiningene fôrer brødrene våre med, ikke sant?» mjauet hun skjelmsk. Hun visste at hun hadde funnet hans svake punkt, og prøvde å ydmyke ham enda en gang.

Ildpote ignorerte henne og begynte å vaske seg.

«Det smaker gift,» fortsatte Flatfjes. «Som rottebæsj! Bare en ryggesløs pelsdott ville godta noe så ekkelt, det ser ut som rompetroll …» Hun tidde, og stivnet. «Hysj … Det kommer krigere.»

Ildpote la også merke til kattene som nærmet seg. Han hørte myke poter mot skogbunnen og pels som strøk mot greinene. Han luktet vinden som strøk over pelsen deres. Velkjente lukter. Det var tordenklankrigere – de var så trygge på sitt eget territorium at de ikke brydde seg om at de lagde lyd.

Ildpote slikket seg skyldbetynget om munnen, i håp om å vaske vekk restene av kjøttet han akkurat han spist. Så kikket han bort på Flatfjes og kaninskroget ved siden av henne. «Klanen må få mat først!» Han hørte Løvehjertes ord igjen. Men han måtte da forstå hvorfor han hadde gitt mat til dette stakkars vesenet. Han ble plutselig livredd for hva som kom til å skje med ham. Det var hans første oppdrag som lærling, og han hadde brutt krigerkodeksen!

Kapittel 8

FLATFJES KNURRET TRUENDE idet kattene nærmet seg, men Ildpote merket at hun fikk panikk. Hunnkatten strevde seg opp på beina. «Ha det. Takk for maten.» Hun prøvde å halte av gårde på tre bein, men ynket seg i smerte. «Au! Beina har sovna!»

Nå var det for sent for henne å løpe. Mørke skygger gled lydløst ut av skogen, og på et øyeblikk hadde tordenklanpatruljen omringet Ildpote og Flatfjes. Det var Tigerklo, Svartstrek, Akvamarin og Blåstjerne – slanke og muskuløse, alle sammen. Han luktet Flatfjes’ frykt.

Gråpote kom like bak dem. Han kom løpende ut av buskene og stilte seg ved siden av krigerpatruljen.

Ildpote hilste på klanen, men det var bare Gråpote som svarte. «Hei, Ildpote!» ropte han.

«Stille!» brølte Tigerklo.

Ildpote kastet et blikk på Flatfjes og stønnet inni seg. Han kunne fremdeles lukte frykten hennes, men istedenfor å underkaste seg stirret den raggete katten trassig på klanen.

«Ildpote?» spurte Blåstjerne, kjølig og rolig. «Hva er det vi har her? En fiendtlig kriger – som nylig har fått mat, etter lukten av dere begge å dømme.» Han så strengt på Ildpote, som bøyde hodet.

«Hun var så svak og sulten …»

«Og hva med deg? Var du også så sulten at du måtte spise før klanen?» spurte Blåstjerne. «Jeg går ut fra at du hadde en veldig god grunn til å bryte krigerkodeksen?»

Ildpote lot seg ikke lure av den milde tonen til Blåstjerne. Hun var rasende – og det med god grunn. Han krympet seg.

Før han rakk å svare, freste Tigerklo: «En gang kosepus, alltid kosepus!»

Blåstjerne ignorerte Tigerklo og så bort på Flatfjes isteden. Hun så plutselig overrasket ut. «Ser man det, Ildpote! Det ser ut til at du har fanget en skyggeklankatt! En jeg kjenner godt, til og med. Du er Skyggeklanens medisinkatt, ikke sant?» mjauet hun til Flatfjes. «Hva gjør du så langt inne på vårt territorium?»

«Jeg var Skyggeklanens medisinkatt. Nå velger jeg å streife alene,» hveste Flatfjes.

Ildpote ble forbløffet. Hadde han hørt riktig? Var Flatfjes en skyggeklankriger? Hun var så møkkete at det var umulig å lukte hvilken klan hun tilhørte. Hadde han visst at hun tilhørte Skyggeklanen, ville det ha vært enda mer tilfredsstillende å overmanne henne.

«Flatfjes!» mjauet Tigerklo hånlig. «Det står virkelig dårlig til med deg, når du blir slått av en lærling!»

Nå tok Svartstrek ordet. «Denne gamle katten er helt ubrukelig. La oss drepe henne nå. Og denne kosepusen har brutt krigerkodeksen ved å gi mat til fienden. Han burde straffes.»

«Hold inn klørne nå,» mjauet Blåstjerne rolig. «Alle klanene snakker om hvor klok og modig Flatfjes er. Det kan hende at det er klokt å høre hva hun har å si. Vi tar henne med tilbake til leiren. Så kan vi bli enige om hva vi skal gjøre med henne – og Ildpote. Kan du gå?» spurte hun Flatfjes. «Eller trenger du hjelp?»

«Jeg har fremdeles tre gode bein,» freste den grå hunnkatten og haltet fremover.

Ildpote så at øynene hennes var matte av smerte, men hun var fast bestemt på å ikke vise svakhet. Han så at Blåstjerne sendte henne et respektfullt blikk før hun snudde seg og ledet an inn i skogen. De andre kattene stilte seg ved siden av Flatfjes, og så la patruljen av gårde, langsomt, i samme tempo som den halte fangen.

Ildpote og Gråpote fulgte etter bakerst.

«Har du hørt om Flatfjes?» hvisket Ildpote til Gråpote.

«Litt. Hun var visstnok kriger før hun ble medisinkatt, noe som er uvanlig. Men jeg klarer ikke å se for meg henne som en einstøing. Hun har levd sammen med Skyggeklanen hele sitt liv.»

«Hva er en einstøing?»

Gråpote så på ham. «En einstøing er en katt som ikke tilhører noen klan, eller tas vare på av en tobeining. Tigerklo sier at einstøinger er upålitelige og egoistiske. De holder ofte til i nærheten av tobeiningene, men tilhører ingen og fanger sin egen mat.»

«Det kan godt hende at jeg ender opp som en einstøing når Blåstjerne er ferdig med meg,» mjauet Ildpote.

«Blåstjerne er veldig rettferdig,» sa Gråpote trøstende. «Hun kommer ikke til å kaste deg ut. Hun virker veldig fornøyd med å ha fanget en viktig skyggeklankriger. Hun kommer sikkert ikke til å straffe deg så hardt for at du matet den gamle, skabbete katten.»

«Men de maser jo hele tiden om at det er så lite mat. Å, hvorfor spiste jeg den kaninen?» Ildpote kjente skammen brenne i pelsen.

«Vel, ja,» sa Gråpote og dyttet til kameraten. «Det var skikkelig museteit av deg. Du brøt krigerkodeksen, men ingen katt er perfekt!»

Ildpote svarte ikke, men trasket videre med tungt hjerte. Det var ikke sånn han hadde sett for seg sitt første oppdrag.

Da patuljen passerte portvaktene ved inngangen til leiren, kom resten av Tordenklanen løpende.

Dronninger, kattunger og eldre samlet seg rundt dem. De stirret nysgjerrig på Flatfjes. Noen av de eldre gjenkjente den gamle hunnkatten. Ryktene om at dette var Skyggeklanens medisinkatt spredde seg fort, og en truende knurring spredde seg gjennom leiren.

Flatfjes virket uberørt av all knurringen. Ildpote kunne ikke annet enn å beundre hvordan hun haltet med verdighet forbi flokken som stirret på henne og freste. Han visste at hun led, og at hun var sulten, til tross for at hun hadde spist kaninen han hadde fanget til henne.

Da patruljen kom opp på Storsteinen, nikket Blåstjerne ned mot bakken foran den. Flatfjes adlød Blåstjernes tause kommando, og sank takknemlig ned på bakken. Hun fortsatte å ignorere de fiendtlige blikkene rundt seg, og begynte å slikke det vonde beinet.

Ildpote så at Spraglepels kom ut av hiet sitt. Hun måtte ha merket at det var en såret katt i leiren. Flokken spredde seg for å slippe fram den spraglete katten.

Flatfjes så på Spraglepels og hveste: «Jeg klarer å stelle sårene mine selv. Jeg trenger ikke din hjelp.»

Spraglepels sa ingenting, nikket respektfullt og tok et skritt tilbake.

Noen av kattene hadde vært ute og jaktet, og det lå en haug med ferskt kjøtt til krigerne. Alle tok litt mat og bar det bort til hiet for å spise. Så gikk resten av kattene fram og tok sin andel.

Ildpote travet fram og tilbake på lysningen. Han var skrubbsulten og stirret lengselsfullt på de andre kattene som satt i grupper og jafset i seg. Han var desperat etter en liten matbit, men torde ikke forsyne seg. Han hadde brutt krigerkodeksen. Han gjettet at det betydde at han ikke fikk sin andel av maten i kveld.

Han ble stående nedenfor Storsteinen, hvor Blåstjerne sto og snakket med Tigerklo. Ildpote kikket usikkert opp på lederen sin for å få tillatelse til å forsyne seg, men hun og Blåstjerne snakket lavmælt og intenst sammen. Om ham? Desperat etter å få vite hva som skulle skje med ham, spisset han ørene og forsøkte å høre hva de sa.

Tigerklo hørtes utålmodig ut. «Det er for farlig å invitere en fiendtlig kriger inn på Tordenklanens territorium! Nå kjenner hun leiren vår, og selv den minste skyggeklankattunge får vite om den. Vi blir nødt til å flytte.»

«Ro deg ned, Tigerklo,» mjauet Blåstjerne. «Hvorfor skulle vi flytte? Flatfjes sier jo at hun streifer alene nå. Det er ingen grunn til at Skyggeklanen skulle få vite om leiren vår.»

«Tror du på det? Hva i all verden var det den håpløse kosepusen tenkte på?» freste Tigerklo.

«Men tenk deg om nå, Tigerklo,» mjauet Blåstjerne. «Hvorfor skulle Skyggeklanens medisinkatt forlate klanen sin? Du er redd for at Flatfjes skal informere Skyggeklanen om våre hemmeligheter – men har du tenkt på alle hemmelighetene hun kan fortelle oss?»

Ildpote så at Tigerklo la pelsen flatt og lot til å være enig. Han nikket kort, og gikk bort for å spise.

Blåstjerne ble sittende. Hun stirret ut over lysningen, hvor noen av kattene tumlet rundt og lekesloss. Så reiste hun seg og gikk mot Ildpote. Hjertet hans gjorde et hopp. Hva var det hun kom til å si til ham?

Men Blåstjerne gikk bare rett forbi ham. Hun hadde et fraværende uttrykk i ansiktet, og så ikke på ham engang da hun gikk forbi. «Snøpels!» ropte hun idet hun nærmet seg barselhulen.

En kritthvit katt med mørkeblå øyne kom ut av bjørnebærbusken. Mjauingen innefra ble høyere.

«Hysj nå, kattunger,» malte den hvite katten beroligende. «Jeg blir ikke lenge.» Så snudde hun seg mot lederen. «Ja, Blåstjerne? Hva er det?»

«En av lærlingene våre har sett en rev i nærområdet. Du må be de andre dronningene om å passe godt på barselhulen. Og sørg for at alle kattunger under seks måner holder seg i leiren til krigerne har drevet den bort.»

Snøpels nikket. «Jeg skal viderebringe advarselen, Blåstjerne. Takk skal du ha.» Så snudde hun seg og gikk inn i barselhulen til de hylende kattungene.

Omsider gikk Blåstjerne bort til haugen med ferskt kjøtt og tok sin andel, en lubben skogsdue. Ildpote stirret lengselsfullt på den mens Blåstjerne gikk bort til krigerne for å spise sammen med dem.

Til slutt drev sulten ham fram. Gråpote sto ved siden av Ravnepote og jafset i seg en liten bokfink. Han så at Ildpote nærmet seg haugen med kjøtt og nikket oppmuntrende. Ildpote bøyde seg og skulle til å ta en liten skogmus mellom tennene.

«Du får ingenting,» snerret Tigerklo, som kom opp bak ham og snappet til seg musa. «Du har ikke bidratt med noe bytte. De eldre får din andel. Bær den bort til dem.»

Ildpote så bort på Blåstjerne.

Hun nikket kort. «Gjør som han sier.»

Ildpote plukket lydig opp musa og bar den bort til Vesleøre. Han kjente den fristende lukten av fuglen. Det var ikke noe han heller ville enn å ta en bit. Det var nesten så han kunne føle blodet strømme gjennom den lille kroppen.

Med alt han hadde av selvkontroll la han byttet fra seg foran den grå hannkatten, og så trakk han seg høflig unna.

Nå var han glad for at han hadde gumlet i seg restene av kaninen han hadde fanget til Flatfjes. Han kom ikke til å få noe å spise før han skulle ut og jakte igjen i morgen.

Ildpote gikk bort til Gråpote. Kameraten hadde spist sin andel og lå ved siden av Ravnepote utenfor hiet. Han lå på siden og vasket forpotene med stødige, rytmiske bevegelser.

Han fikk øye på Ildpote og sluttet å slikke. «Har Blåstjerne sagt hva slags straff du får ennå?»

«Ikke ennå,» svarte Ildpote molefonken.

Gråpote så medlidende på ham, og sa ingenting.

Plutselig lød Blåstjernes stemme over lysningen. «Alle katter som er gamle nok til å jakte selv, kalles inn til klansmøtet nå.»

De fleste krigerne var ferdige med å spise og holdt på å stelle seg. De reiste seg og gikk bort til Storsteinen, hvor Blåstjerne sto, klar til å tale til dem.

«Kom,» mjauet Gråpote og spratt opp. Ravnepote og Ildpote fulgte etter. De pilte bort og presset seg fram for å få en god plass.

«Dere har sikkert hørt om fangen vi hadde med oss i dag,» begynte Blåstjerne. «Men det er en ting til dere må vite.» Hun kikket ned på hunnkatten som lå urørlig ved siden av Storsteinen. «Kan du høre meg der nede?» spurte hun.

«Vel er jeg gammel, men jeg er ikke døv ennå,» freste Flatfjes.

Blåstjerne ignorerte den fiendtlige bemerkningen, og fortsatte: «Jeg har dessverre dårlige nyheter. I dag patruljerte vi Vindklanens territorium. Der luktet det skyggeklankrigere. Nesten hvert eneste tre var markert av skyggeklankrigere. Og vi møtte ikke en eneste vindklankatt, selv om vi gikk langt inn på deres territorium.»

Nyheten ble møtt med taushet. Ildpote så at kattene var forvirret.

«Mener du at Skyggeklanen har jagd dem ut?» spurte Vesleøre nølende.

«Det kan vi ikke vite sikkert,» mjauet Blåstjerne. «Men det luktet av Skyggeklanen overalt. Vi fant også blod, og pels. Det må ha vært kamper der, men vi fant ingen døde fra noen av klanene.»

Et unisont, sjokkert brøl steg opp fra flokken. Ildpote merket at de andre kattene ble rasende. Det hadde aldri skjedd at en klan ble drevet ut av sine egne jaktmarker.

«Hvordan kan Vindklanen ha blitt drevet bort?» spurte Enøye hest. «Skyggeklanen er sterk, men Vindklanen er mange. De har levd der oppe i generasjoner. Hvorfor har de blitt drevet ut nå?» Hun ristet nervøst på hodet så værhårene skalv.

«Jeg vet ikke svaret på noen av spørsmålene dine,» mjauet Blåstjerne. «Skyggeklanen har nylig utpekt en ny leder etter Lurvestjernes død. Den nye lederen deres, Knekkstjerne, oppførte seg ikke truende da vi møtte ham forrige klansmøtet.»

«Kanskje Flatfjes vet noe?» snerret Svartstrek. «Hun tilhører tross alt Skyggeklanen!»

«Jeg er ingen forræder! Jeg kommer aldri til å fortelle en bølle som deg noen av Skyggeklanens hemmeligheter!» freste Flatfjes og sendte Svartstrek et aggressivt blikk. Tordenklankrigeren tok et skritt fram, la øynene bakover og smalnet øynene, klar til kamp.

«Stans!» brølte Blåstjerne.

Svartstrek bråstoppet, selv om Flatfjes tirret ham med et olmt blikk og aggressiv hvesing.

«Det holder!» snerret Blåstjerne. «Denne situasjonen er altfor alvorlig til at vi kan kaste bort tiden med å kjempe mot hverandre. Tordenklanen må forberede seg på strid. Fra og med månehøy skal krigerne patruljere grensene i puljer. Dere andre holder dere i nærheten av leiren. Vi må patruljere grensene oftere, og alle kattungene må holde seg i barselhulen.»

Kattene nikket.

Blåstjerne fortsatte: «Vårt største problem er at vi har for få krigere. Jeg skal få fortgang i treningen av lærlingene. De må bli ferdig raskt, sånn at de kan hjelpe til med å forsvare klanen.»

Ildpote så at Støvpote og Sandpote vekslet opprømte blikk. Gråpote kikket spent opp på Blåstjerne, mens Ravnepote så nervøs ut. Den svarte lærlingens øyne så mer bekymret enn muntre ut.

Blåstjerne fortsatte. «En av de unge kattene har delt veileder med Gråpote og Ravnepote. Jeg skal veilede ham, for å få fortgang i opplæringen av alle tre lærlingene.» Hun tidde og kikket ned på klanen. «Ildpote skal være min lærling.»

Ildpote gjorde store øyne. Skulle Blåstjerne være veilederen hans?

Ved siden av ham gispet Gråpote, og klarte ikke å skjule hvor overrasket han ble. «For en ære! Det er månesvis siden Blåstjerne var veileder for noen. Vanligvis trener hun bare kattungene til nestlederne!»

Da lød en velkjent stemme foran i flokken. Det var Tigerklo. «Så Ildpote skal belønnes, ikke straffes, for å ha fôret en fiendtlig kriger når han burde ha fôret sin egen klan?»

«Ildpote er min lærling nå. Jeg tar meg av ham, og bestemmer hva straffen hans skal være,» svarte Blåstjerne. Hun møtte Tigerklos rasende blikk før hun løftet hodet og snakket til klanen igjen. «Flatfjes får bli her til hun har kommet seg igjen. Vi er krigere, ikke barbarer. Hun skal behandles høflig, og med respekt.»

«Men klanen har ikke nok mat til Flatfjes også,» protesterte Svartstrek. «Vi har altfor mange munner å mette allerede!»

«Ja,» hvisket Gråpote til Ildpote. «Og noen av dem er større enn andre!»

«Jeg trenger ikke at noen tar seg av meg!» freste Flatfjes. «Og jeg flerrer opp alle som prøver seg på det, bare så dere vet det!»

«Hyggelig dame, ikke sant?» mumlet Gråpote.

Ildpote viftet med halen og nikket. Det lød dempet mumling fra de andre krigerne.

Blåstjerne ignorerte mumlingen. «Vi skal drepe to dyr med ett slag, som det heter. Ildpote, som straff for at du brøt krigerkodeksen, er Flatfjes ditt ansvar. Du skal jakte for henne og stelle sårene hennes. Du skal rengjøre hiet hennes og fjerne avføringen hennes.»

«Ja, Blåstjerne,» mjauet Ildpote og bøyde hodet underdanig. Fjerne avføringen hennes! tenkte han. Æsj!

Sandpote og Støvpote mjauet hånlig. «God idé!» hveste Støvpote. «Håper Ildpote er god til å drepe lus!»

«Og til å jakte!» la Sandpote til. «Det magre vraket der må fetes opp.»

«Det holder!» avbrøt Blåstjerne. «Jeg håper at Ildpote ikke vil synes at det er noen skam å ta seg av Flatfjes. Hun er medisinkatt, og hun er eldre enn ham. Han bør respektere henne!» Hun så strengt på Sandpote og Støvpote. «Og det er ikke noe ydmykende ved å ta seg av en katt som ikke kan ta vare på seg selv. Møtet er hevet. Nå vil jeg snakke med krigerne alene.» Og med de ordene hoppet hun ned fra Storsteinen og gikk bort til hiet sitt.

Løvehjerte fulgte etter henne. De andre kattene begynte å bevege seg bort fra Storsteinen. Et par stykker gratulerte Ildpote med å ha fått Blåstjerne som veileder, mens andre ønsket ham hånlig lykke til med Flatfjes. Ildpote var så fortumlet at han bare nikket dumt.

Langhale kom bort til ham. Den V-formede flengen Ildpote hadde lagd i øret hans, syntes fremdeles. Den unge krigerkatten trakk værhårene bakover og snerret. «Håper du tenker deg om to ganger før du tar med deg katter tilbake til leiren igjen,» hveste han. «Som jeg sa: Einstøinger skaper alltid trøbbel.»

Kapittel 9

«JEG VILLE HA gått og sett til Flatfjes, hvis jeg var deg,» hvisket Gråpote idet Langhale snudde seg og gikk. «Hun ser ikke spesielt fornøyd ut.»

Ildpote kikket bort på den gamle hunnkatten. Hun lå fremdeles ved siden av Storsteinen, og Gråpote hadde rett – hun stirret sint på ham.

«Ok, da er det bare å sette i gang,» mjauet han. «Ønsk meg lykke til!»

«Du trenger hele Stjerneklanens støtte for å klare dette her,» svarte Gråpote. «Rop hvis du trenger hjelp. Hvis det ser ut som om hun skal til å angripe, sniker jeg meg innpå henne og slår henne i hodet med en kanin.»

Ildpote malte muntert til svar og trasket bort til Flatfjes, men gleden forsvant da han nærmet seg den skadde dronningen.

Den gamle katten var helt tydelig i elendig humør. Hun freste advarende og blottet tennene. «Stopp der, kosepus!»

Ildpote sukket. Dette ble nok ikke så lett. Han var fremdeles sulten og begynte å bli sliten. Han lengtet etter å krype inn i hiet og ta en ettermiddagslur. Det siste han hadde lyst til var å krangle med denne stakkarslige pelshaugen. «Du kan kalle meg hva du vil,» mjauet han oppgitt. «Jeg følger bare Blåstjernes ordre.»

«Men du er en kosepus, ikke sant?» freste Flatfjes.

Hun er også sliten, tenkte Ildpote. Stemmen hennes var ikke like skarp, selv om hun var like giftig som alltid.

«Jeg bodde hos tobeiningene da jeg var kattunge,» svarte Ildpote rolig.

«Var moren din en kosepus? Var faren din en kosepus?»

«Ja, det var de.» Ildpote så ned, og kjente raseriet brenne i brystet. Det var ille nok at medlemmene av klanen fremdeles så på ham som en utenforstående, men han trengte da vel ikke å forsvare seg overfor denne surmulende fangen?

Flatfjes tolket tydeligvis tausheten som en invitasjon til å fortsette. «Kosepusblod er ikke det samme som krigerblod. Hvorfor løper du ikke bare hjem til tobeiningene dine istedenfor å passe på meg? Det er nedverdigende å bli stelt for av en katt av lav byrd!»

Da mistet Ildpote tålmodigheten. Han snerret: «Du ville ha ment at det var nedverdigende uansett, selv om jeg var født som kriger! Du ville ha skammet deg uansett, enten jeg hadde vært en av de høyerestående hunnkattene fra din egen klan, eller en tobeining som hadde tatt deg med seg hjem.» Han viftet med halen fra side til side. «Det er det faktum at du er avhengig av noen som er ydmykende for deg!»

Flatfjes stirret på ham med store øyne.

Ildpote fortsatte snerrende: «Du får vær så god venne deg til å bli stelt for helt til du er frisk nok til å klare deg selv, ditt sure, gamle vrak!»

Han tidde brått da Flatfjes lagde en lav, hes hveselyd.

Ildpote ble redd og tok et skritt fram. Flatfjes skalv over hele kroppen og øynene var to smale streker. Hadde hun fått et slags anfall?

«Du, jeg mente ikke …» begynte han, men så innså han at hun lo!

«Murr-ur-ur,» hikstet hun. Ildpote visste ikke hva han skulle gjøre.

«Du er tøff, du, kosepus,» hikstet Flatfjes og sluttet omsider å le. «Jeg er sliten og beinet mitt verker. Jeg trenger å sove, og noe å legge over dette såret. Gå til den pene, lille medisinkatten deres og spør om hun har noen urter. Du vil nok få beskjed om at du trenger litt fløyelsblomstsaft, og grøtomslag av gullris. Og når du først er i gang, så har jeg ikke noe imot noen valmuefrø å tygge på. Dette beinet tar livet av meg!»

Ildpote var fremdeles forbløffet over Flatfjes’ plutselige munterhet, men han snudde og skyndte seg bort til Spraglepels.

Han hadde aldri vært i denne delen av leiren før. Han spisset ørene og trasket gjennom en kjølig, grønn tunnel av bregner som førte bort til en liten gresslette. På den ene siden var det en svær stein med en sprekk i. Sprekken var bred nok til å romme et lite hi. Spraglepels kom ut av åpningen. Hun så som vanlig kvikk og vennlig ut. Den spraglete pelsen glitret av utallige sjatteringer av gyllent og brunt.

Ildpote mjauet sjenert fram en hilsen og ramset opp Flatfjes’ liste over urter og frø.

«Jeg har det meste inne i hiet,» svarte Spraglepels. «Jeg skal hente noen fløyelsblomster også. Hvis hun legger det over såret, vil det ikke gå infeksjon i det. Vent her.»

«Takk,» mjauet Ildpote, og medisinkatten forsvant inn i hiet sitt igjen. Han kikket inn og prøvde å se hvordan det så ut, men det var for mørkt. Han hørte bare en raslende lyd, og kjente de berusende luktene av fremmede urter.

Spraglepels kom ut av hiet og la en bunt med urter foran Ildpote. «Si til Flatfjes at hun må være forsiktig med valmuefrøene. Jeg vil ikke at hun skal dempe smertene fullstendig. Det bør gjøre litt vondt, for da blir det lettere for meg å vurdere hvor fort hun leges.»

Ildpote nikket og plukket opp urtene med tennene. «Takk, Spraglepels!» mjauet han gjennom bunten med urter, snudde seg og gikk tilbake gjennom bregnetunnelen. Tigerklo satt utenfor krigerhiet og holdt øye med ham. Ildpote kjente det gylne blikket hans i nakken mens han gikk bort til Flatfjes med urtene. Krigeren smalnet øynene og så bort.

Ildpote la urtene ved siden av Flatfjes.

«Bra,» sa hun. «Hent noe mat til meg også før du går. Jeg er skrubbsulten!»

Solen hadde stått opp tre ganger siden Flatfjes kom til leiren. Ildpote våknet tidlig og dultet borti Gråpote, som lå og sov ved siden av ham med halen over snuten. «Du må våkne,» mjauet Ildpote. «Ellers kommer du for sent til treningen.»

Gråpote løftet hodet søvnig og gryntet motvillig.

Ildpote dyttet borti Ravnepote.

Den svarte katten åpnet øynene med en gang, og spratt opp. «Hva er det?» mjauet han og så skremt rundt seg.

«Slapp av, Ravnepote. Det er snart tid for trening, bare,» sa Ildpote beroligende.

Støvpote og Sandpote begynte også å røre på seg der de lå i de myke moseleiene sine i den andre enden av hiet. Ildpote reiste seg og gikk ut av hiet.

Det var en varm morgen. Ildpote skimtet en knallblå himmel gjennom trekronene. Men i dag glitret morgenduggen i gresset og på bladene. Ildpote snuste ut i luften. Løvgrønt var snart over, og snart ville det bli kaldere.

Han la seg ned ved siden av en trestubbe og rullet rundt i det kjølige gresset, strakte på beina og la hodet bakover. Så la han seg over på siden og kikket bort mot andre enden av lysningen for å se om Flatfjes var våken ennå.

Hun hadde fått sitt eget hi ved andre enden av det falne treet hvor de eldste spiste. Hiet hennes lå under den mosedekte stammen, utenfor hørevidde for de eldre, men innenfor krigernes synsvidde. Ildpote så bare en haug med blekgrå pels som hevet og senket seg i takt med snorkingen.

Gråpote kom ut av hiet, etterfulgt av Sandpote og Støvpote. Til slutt kom Ravnepote. Han kikket nervøst rundt seg før han gikk ut i lysningen.

«Skal du ta deg av den skabbete, gamle pelshaugen i dag også, Ildpote?» mjauet Støvpote. «Tipper du skulle ønske at du skulle trene med oss isteden, eller hva?»

Ildpote reiste seg og ristet av seg støvet. Han nektet å la seg irritere av de sure kommentarene til Støvpote.

«Ikke bry deg om det, Ildpote,» mumlet Gråpote. «Blåstjerne vil sikkert at du skal begynne treningen om ikke så lenge.»

«Kanskje hun tenker at en kosepus passer best til å være i leiren og ta seg av de syke,» mjauet Sandpote hånlig. Hun kastet på hodet og så foraktelig på ham.

Ildpote bestemte seg for å overse henne også. «Hva er det Snøstorm skal lære deg i dag, Sandpote?» mjauet han.

«Vi skal ha kamptrening. Han skal vise meg hvordan en ekte kriger slåss,» sa han stolt.

«Løvehjerte skal ta meg med til Storelønn,» mjauet Gråpote. «Vi skal øve på å klatre. Jeg må komme meg av gårde. Han venter på meg der.»

«Jeg kan slå følge til toppen av ravinen,» mjauet Ildpote. «Jeg må fange frokost til Flatfjes. Kommer du, Ravnepote? Tigerklo har sikkert planlagt noe for deg.»

Ravnepote sukket, men nikket og fulgte etter Gråpote og Ildpote ut av leiren. Selv om sårene hans var leget nå, var han ikke særlig begeistret for kamptrening.

«Her,» mjauet Ildpote og la en svær mus og en bokfink på bakken foran Flatfjes.

«Det var på tide,» gryntet hun. Hun lå fremdeles og sov da Ildpote kom hjem fra jaktturen, men hun måtte ha våknet av lukten av ferskt kjøtt, for nå satt hun oppreist.

Hun bøyde seg og jafset kjøttet glupsk i seg. Hun hadde fått en voldsom appetitt etter at hun begynte å komme til hektene igjen. Såret var i ferd med å leges, men hun var like amper og humørsyk som før.

Hun spiste opp maten og sa klagende: «Det klør noe innmari ved haleroten, men jeg rekker ikke ned. Kan ikke du vaske meg litt?»

Ildpote grøsset inni seg, men bøyde seg ned og satte i gang.

Mens han knasket i seg de lubne loppene, kikket han bort på en flokk kattunger som lekte like ved. De kastet seg mot hverandre og lekesloss, noen ganger ganske voldsomt. Flatfjes, som hadde lukket øynene mens han stelte henne, åpnet det ene øyet for å se på dem. Til sin store overraskelse kjente han at hun stivnet til under ham.

Han ble liggende og lytte til kattungenes lyse mjauing.

«Ta den, Knekkstjerne! mjauet en liten, spraglete kattunge. Han hoppet opp på ryggen til en liten, gråhvit kattunge, som lekte at hun var Skyggeklanens leder. De to kattungene tumlet i retning av Storsteinen. Plutselig reiste den gråhvite kattungen seg opp og ristet av seg den spraglete katten, som ramlet inn i siden på Flatfjes med et forskrekket hvin.

Den gamle hunnkatten spratt opp og freste rasende. «Hold deg unna meg, din pelsdott!»

Kattungen kastet et raskt blikk på henne før han bråsnudde og løp. Han gjemte seg bak en spraglete hunnkatt som sto på andre siden av lysningen. Hun stirret sint på Flatfjes.

Den gråhvite kattungen ble stående som fastfrosset. Så rygget hun langsomt, pote for pote, i retning av barselhulen.

Ildpote ble sjokkert over Flatfjes’ reaksjon. Han hadde sett henne sint da de sloss første gangen de møttes, men nå glødet øynene hennes med et enda mer intenst raseri. «Jeg tror kattungene sliter med å måtte holde seg inne i leiren,» mjauet han forsiktig. «De begynner å bli rastløse.»

«Jeg gir blanke i hvor rastløse de er,» murret Flatfjes. «Bare hold dem unna meg!»

«Liker du ikke kattunger?» glapp det ut av Ildpote. «Har du ikke egne unger?»

«Vet du ikke at medisinkatter ikke får unger?» freste hun rasende.

«Men jeg har hørt at du var kriger før det,» svarte Ildpote.

«Jeg har ingen unger!» freste Flatfjes. Hun dro til seg halen og satte seg opp. «Dessuten,» sa hun, med lavere stemme, og nå hørtes hun nesten vemodig ut, «skjer det alltid en ulykke når kattunger kommer i nærheten av meg.»

De oransje øynene ble blanke. Hun la kinnet på potene og stirret fremfor seg. Ildpote så at skuldrene hevet seg idet hun sukket dypt.

Ildpote så nysgjerrig på henne. Hva mente hun? Tullet hun, eller mente hun det alvorlig? Det var vanskelig å si, for Flatfjes var så humørsyk. Han trakk på skuldrene og fortsatte å stelle henne.

«Det er et par flått jeg ikke klarte å fjerne,» sa han da han var ferdig.

«Du har vel ikke prøvd ordentlig engang, din idiot!» snerret hun. «Jeg vil ikke ha noen flåtthoder i rompa, det vil jeg bare ha sagt. Be Spraglepels om litt musegalle til å smøre på dem. En liten dråpe av det, og de mister pusten og må slippe taket.

«Jeg går og henter det med en gang!» sa Ildpote. Han var bare glad for å slippe unna den sure katten en liten stund. Og det var bare stas å gå bort til Spraglepels.

Han gikk bort til tunnelen av bregner. Rundt ham gikk katter fram tilbake med greiner i munnen. Leiren hadde våknet til liv mens han stelte Flatfjes. Det hadde vært sånn hver dag etter at Blåstjerne fortalte at Vindklanen var forsvunnet. Dronningene bygde et gjerde av greiner rundt barselhulen, og sørget for at det bare var en trang åpning i siden. De andre kattene arbeidet rundt leiren og tettet igjen hullene i underskogen.

Til og med de eldre var satt i arbeid. De holdt på å grave et hull i bakken. Krigerne gikk fram og tilbake med kjøtt som skulle lagres i hullet. En taus konsentrasjon preget leiren, alle arbeidet målrettet for å gjøre leiren så trygg og velforsynt som mulig.

Svartstrek, Langhale, Akvamarin og Støvpote ventet taust ved inngangen, uten å slippe den med blikket. En patrulje kom tilbake, skitne og støvete med såre poter. Med det samme de kom inn i leiren, gikk de bort til krigerne og snakket med dem. Så la patruljen av gårde igjen – Tordenklanens grenser kunne ikke være ubevoktet et eneste øyeblikk.

Ildpote gikk gjennom bregnetunnelen som førte bort til hiet til Spraglepels. Da han kom ut på lysningen, så han at Spraglepels holdt på å tilberede noen urter som duftet søtt.

«Kan jeg få litt musegalle mot flåtten til Flatfjes?» mjauet Ildpote.

«Et lite øyeblikk, bare,» svarte Spraglepels. Hun blandet to hauger med urter og rørte rundt.

«Er det travelt?» spurte Ildpote og satte seg ned på den varme bakken.

«Jeg vil være forberedt, i tilfelle noen blir skadet,» mumlet Spraglepels og kikket opp på ham med de gylne øynene. Ildpote møtte blikket hennes, men etter en stund måtte han se bort. Spraglepels snudde seg mot urtene igjen.

Ildpote ble sittende og vente, fornøyd med bare å sitte og se på at hun arbeidet.

«Sånn,» sa hun til slutt. «Hva var det du ville ha? Musegalle?»

«Ja, takk.» Ildpote reiste seg og strakte på bakbeina. Varmen hadde gjort ham søvnig.

Spraglepels gikk inn i hiet sitt og kom ut igjen med noe som hun bar forsiktig i munnen. Det var en liten mosedott som dinglet i en stripe med bark. Hun ga det til Ildpote. Han smakte den varme, søte pusten hennes idet han grep barkebiten.

«Mosen er dyppet i galle,» forklarte Spraglepels. «Prøv å ikke få noe av det på tunga, for da kommer du til å ha vond smak i munnen i flere dager. Gni det over flåtten, og så må du vaske potene – i elven, ikke med tunga!»

Ildpote nikket og trasket tilbake til Flatfjes. Han følte seg plutselig munter og energisk.

«Ligg stille!» mjauet han til den gamle hunnkatten mens han presset mosen forsiktig over hver flått.

«Du kan like gjerne ta møkka nå som potene dine allerede er skitne,» mjauet hun da han var ferdig. «Jeg skal ta meg en lur.» Hun gjespet og blottet de skjeve, misfargende tennene. Hun ble alltid søvnig når dagen var på sitt varmeste. «Så kan du gå og gjøre hva det nå er dere driver med, dere lærlinger.»

Da Ildpote hadde fjernet møkka, lot han henne ligge og døse, og gikk bort til utgangen. Han ville gå bort til elven og vaske potene.

«Ildpote!» ropte en stemme på andre siden av lysningen.

Ildpote snudde seg. Det var Snauhale.

«Hvor skal du?» mjauet den gamle katten nysgjerrig. «Du burde hjelpe til med forberedelsene.»

«Jeg har akkurat smurt musegalle på flåtten som sitter fast på Flatfjes,» svarte Ildpote.

Snauhale så lattermild på ham. «Så nå er du på vei til nærmeste elv! Vel, ikke kom tilbake uten mer kjøtt. Vi trenger all maten vi kan finne.»

«Ja, Snauhale,» svarte Ildpote.

Han gikk ut av leiren og oppover langs ravinen. Han trasket ned til elveleiet hvor han og Gråpote hadde jaktet den dagen de hadde funnet Flatfjes. Han hoppet ned i det kalde, klare vannet uten å nøle. Det var så kaldt at han gispet og skalv av kulde.

Det raslet i buskene litt lenger oppe, og han kikket opp, men han gjenkjente lukten og visste at det ikke var noe å være redd for.

«Hva gjør du her?» Gråpote og Ravnepote så på ham som om han var blitt gal.

«Musegalle,» sa Ildpote og skar grimaser. «Ikke spør! Hvor er Løvehjerte og Tigerklo?»

«De måtte ut og patruljere,» svarte Gråpote. «Vi har fått beskjed om å jakte resten av ettermiddagen.»

«Snauhale sa det samme til meg,» mjauet Ildpote og grøsset idet det iskalde vannet skvulpet rundt potene hans. «Alle står på som bare det i leiren. Man skulle tro at vi kan bli angrepet når som helst.» Han gikk opp på elvebredden og ristet av seg vannet.

«Og hvem sier at vi ikke kan bli det?» mjauet Ravnepote og kikket nervøst rundt seg, som om han forventet at fienden skulle komme når som helst.

Ildpote kikket bort på den store haugen med mat som lå ved siden av dem. «Ser ut til at dere har gjort det bra i dag,» mjauet han.

«Ja,» mjauet Gråpote stolt. «Og vi har resten av ettermiddagen på oss, til og med. Vil du bli med oss?»

«Det kan du banne på!» mjauet Ildpote. Han ristet seg en gang til, og så sprang han etter vennene sine inn i skogen.

Ildpote så at kattene i leiren var imponert over hvor mye de tre lærlingene hadde klart å fange i løpet av ettermiddagen. De ble møtt av høye haler og kjærlig nesekos da de kom hjem. De måtte gå fire turer for å få med seg alt bort til hullet som de eldre hadde gravd.

Løvehjerte og Tigerklo hadde akkurat kommet tilbake fra patrulje da Ildpote, Gråpote og Ravnepote bar resten av byttet inn i leiren.

«Bra jobbet, dere,» mjauet Løvehjerte. «Jeg hører at dere har hatt det travelt. Lageret er nesten fullt. Dere kan legge fangsten der borte. Og ta med resten tilbake til hiet deres. Dere fortjener et herremåltid!»

De tre kattene viftet frydefullt med halene.

«Jeg håper du ikke har forsømt Flatfjes med all jaktingen, Ildpote,» murret Tigerklo advarende.

Ildpote ristet utålmodig på hodet, ivrig etter å komme seg av gårde. Han var skrubbsulten. Denne gangen hadde han fulgt krigerkodeksen, og hadde ikke spist mens han jaktet for klanen. Det hadde ikke Gråpote eller Ravnepote heller.

De trasket av gårde og la resten av fangsten oppå haugen med kjøtt som lå i midten av lysningen. Så tok alle med seg sin andel og bar det bort til trestubben. Hiet var tomt.

«Hvor er Støvpote og Sandpote?» spurte Ravnepote.

«De er sikkert ute og patruljerer fremdeles,» gjettet Ildpote.

«Bra,» mjauet Gråpote. «Så får vi litt fred og ro.»

De spiste, og la seg ned for å vaske seg. Den kjølige brisen var kjærkommen etter en lang og varm dag.

«Hei, vet dere hva!» mjauet Gråpote plutselig. «I dag klarte Ravnepote å lure en kompliment ut av gamle Tigerklo!»

«Er det sant?» gispet Ildpote. «Hvordan i all verden klarte du det – fløy du eller noe sånt?»

«Vel,» sa Ravnepote forlegen og så ned på potene sine. «Jeg fanget en kråke.»

«Hvordan fikk du til det?» mjauet Ildpote imponert.

«Den var gammel,» sa Ravnepote beskjedent.

«Men den var svær!» sa Gråpote. «Selv Tigerklo måtte innrømme det. Han har vært i dårlig humør siden Blåstjerne ble veilederen din.» Han slikket potene sine tankefullt. «Eller vent litt – siden Løvehjerte ble nestleder.»

«Han er bare bekymret for klanen, og de nye patruljene,» mjauet Ravnepote fort. «Du burde prøve å ikke irritere ham.»

De ble avbrutt av et høyt brøl fra andre siden av lysningen.

«Å, nei!» stønnet Ildpote og spratt opp. «Jeg glemte å ta med mat til Flatfjes.»

«Bli her, du,» sa Gråpote og reiste seg. «Jeg kan gå bort til henne med mat.»

«Nei, det er best at jeg gjør det,» protesterte Ildpote. «Det er min straff, ikke din.»

«Det er ingen som kommer til å merke det,» sa Gråpote. «Alle er opptatt med å spise. Og du kjenner jo meg – rask som en hare, stille som en mus. Vent her.»

Ildpote satte seg ned igjen. Han klarte ikke å skjule at han ble lettet. Han så etter kameraten, som trasket bort til kjøtthaugen.

Gråpote plukket tilforlatelig opp to av de største musene, og gikk over lysningen bort til Flatfjes.

«Stopp der, Gråpote!» buldret det borte fra inngangen til leiren. Tigerklo kom marsjerende bort til Gråpote. «Hvor skal du med de musene?»

Ildpote stirret hjelpeløst på vennen sin fra der han satt ved trestubben med hjertet i halsen. Ravnepote stanset midt i et tygg og så enda mer nervøs ut enn han pleide.

«Ehm …» Gråpote slapp musene og vred nervøst på seg.

«Du hjelper ikke Ildpote med å fôre den grådige forræderen der borte, vel?»

Gråpote studerte potene sine en stund før han endelig svarte. «Jeg, eh, jeg var bare så sulten. Jeg hadde tenkt å spise dem selv. Og hvis jeg deler med de to der –» Han kikket bort på Ildpote og Ravnepote, «så blir det bare pels og bein igjen.»

«Å jaså?» mjauet Tigerklo. «Vel, hvis du er så sulten, kan du like godt spise dem her og nå!»

«Men …» begynte Gråpote og kikket nervøst opp på Tigerklo.

«Nå!» brølte Tigerklo.

Gråpote bøyde seg ned med en gang og begynte å spise. Han jafset i seg den første i to svære biter og svelget den fort. Den andre musa tok litt lengre tid å spise. Ildpote hadde ikke trodd at han skulle klare å svelge den, og magen hans murret i sympati, men til slutt klarte Gråpote å få i seg den siste biten.

«Bedre nå?» spurte Tigerklo, påtatt medfølende.

«Mye bedre,» svarte Gråpote og kvalte en rap.

«Bra.» Tigerklo snudde og gikk tilbake til hiet sitt.

Gråpote trasket slukkøret tilbake til Ildpote og Ravnepote.

«Tusen takk, Gråpote,» mjauet Ildpote takknemlig og dultet kjærlig borti kameratens myke pels. «Jammen klarte du å tenke raskt!»

Flatfjes’ brøl runget over leiren en gang til. Ildpote sukket og reiste seg. Han måtte ta med nok mat til hele kvelden, for han trengte å legge seg tidlig. Magen var full og potene trøtte.

«Går det bra med deg, Gråpote?» sa han idet han skulle til å gå.

«Mrrr-au!» stønnet Gråpote. Han lå sammenkrøket og klynket av smerte. «Jeg har forspist meg!»

«Gå og snakk med Spraglepels,» sa Ildpote. «Hun har sikkert noe som hjelper.»

«Jeg håper det,» mjauet Gråpote og slepte seg bortover mot hiet til Spraglehale.

Ildpote ble stående og se etter ham, helt til et øredøvende brøl fra Flatfjes fikk ham til å skvette og springe over lysningen bort til henne.

Kapittel 10

DAGEN ETTER REGNET det. Regndråpene øste over tretoppene og dryppet ned i leiren.

Ildpote var våt og klam da han våknet. Han hadde sovet dårlig. Han reiste seg og ristet fukten ut av pelsen. Så forlot han lærlinghiet og gikk bort til Flatfjes.

Flatfjes hadde akkurat våknet. Hun løftet hodet og myste mot Ildpote. «Det verker i beinet i dag. Har det regnet i hele natt?»

«Siden like etter månehøy,» svarte Ildpote. Han strakte fram poten og dyttet forsiktig borti leiet hennes. «Mosen din er klissvåt. Kanskje du skal flytte deg nærmere barselhulen? Det er mer ly der borte.»

«Hva? Og bli holdt våken av klynkingen til kattungene hele natten? Da vil jeg heller bli våt!» gryntet Flatfjes.

Hun reiste seg og sirklet rundt på mosen med stive bein. «La meg i hvert fall hente litt tørr mose til deg,» sa han fort for å snakke om noe annet enn kattungene, siden Flatfjes ble så opprørt av det.

«Takk, Ildpote,» sa Flatfjes lavt og la seg ned igjen.

Ildpote ble forbløffet. Han lurte på om Flatfjes hadde det bra. Det var første gangen hun hadde takket ham for noe, og første gangen hun ikke hadde kalt ham kosepus.

«Ikke bare stå der som et forskremt ekorn, gå og hent noe mose!» snerret hun.

Ildpote viftet lattermild med værhårene. Dette lignet mer på den Flatfjes han var vant til.

Han nikket og satte av gårde. Han holdt på å kollidere med Spraglehale midt i lysningen. Det var hun som hadde vært vitne til Flatfjes’ raseriutbrudd overfor kattungene i går.

«Unnskyld, Spraglehale,» mjauet Ildpote. «Er du på vei bort til Flatfjes?»

«Nei, hva i all verden skal jeg med det forferdelige vesenet!» svarte Spraglehale kort. «Jeg lette faktisk etter deg. Blåstjerne vil snakke med deg.»

Ildpote skyndte seg bort til hiet til Blåstjerne.

Blåstjerne satt utenfor hiet og slikket seg på brystet. Hun sluttet å slikke seg da hun fikk øye på Ildpote. «Hvordan har Flatfjes det i dag?» mjauet hun.

«Leiet hennes er klissvått, så jeg er på vei for å hente tørr mose,» svarte Ildpote.

«Jeg skal be en av dronningene om å ordne det.» Blåstjerne slikket seg på brystet og betraktet Ildpote. «Klarer hun å jakte selv nå?»

«Jeg tror ikke det,» mjauet Ildpote, «men hun går ganske bra.»

«Jeg forstår,» mjauet Blåstjerne. Hun så tankefull ut. «Det er på tide at du fortsetter opplæringen, Ildpote. Men du kommer til å måtte jobbe hardt for å ta igjen det tapte.»

«Topp! Jeg mener, takk, Blåstjerne!» stotret Ildpote.

«Du kan bli med Tigerklo, Gråpote og Ravnepote ut i formiddag,» fortsatte Blåstjerne. «Jeg har bedt Tigerklo om å vurdere hvor flinke lærlingene våre er til å slåss. Du trenger ikke å tenke på Flatfjes – jeg skal få noen til å ta seg av henne mens du er borte.»

Ildpote nikket.

«Da kan du gå til kameratene dine,» sa Blåstjerne. «De venter nok på deg.»

«Takk, Blåstjerne,» mjauet Ildpote. Han viftet med halen og løp bort til hiet sitt.

Blåstjerne hadde rett: Gråpote og Ravnepote satt og ventet ved siden av yndlingstrestubben. Gråpote så ukomfortabel ut – pelsen hans ble bustete i den fuktige luften. Ravnepote travet tankefull rundt trestubben mens han viftet med den hvite haletippen.

«Jeg hører at du skal være med oss i dag!» ropte Gråpote da Ildpote nærmet seg. «Litt av en dag, ikke sant?» Han ristet av seg regndråpene.

«Ja. Blåstjerne sa at Tigerklo skal vurdere oss i dag. Kommer Sandpote og Støvpote også tilbake i dag?»

«Snøstorm og Svartstrek tok dem med ut på patrulje. Tigerklo skal sikkert se på dem senere,» svarte Gråpote.

«Kom nå! Vi må komme oss av gårde,» maste Ravnepote. Han hadde sluttet å sirkle rundt og sto og ventet med et nervøst uttrykk i ansiktet.

«Greit for meg,» sa Gråpote. «Forhåpentligvis blir jeg varm av litt trening.»

De tre kattene trasket gjennom gulltorntunnelen og ut av leiren. De skyndte seg bort til lysningen hvor de skulle trene. Tigerklo hadde ikke kommet ennå, så de stilte seg under et furutre.

«Er du bekymret for vurderingen?» sa Ildpote til Ravnepote, som travet fram og tilbake med korte, nervøse skritt. «Det trenger du ikke å være – du er jo tross alt lærlingen til Tigerklo. Når han rapporterer tilbake til Blåstjerne, vil han jo helst fortelle at du har gjort det bra.»

«Det er umulig å vite når det gjelder Tigerklo,» sa Ravnepote og fortsatte å trave rundt.

«Herregud, sett deg ned, nå,» stønnet Gråpote. «Du kommer til å bli utslitt før vi begynner hvis du fortsetter sånn!»

Da Tigerklo kom, hadde himmelen lysnet. Skyene lignet mindre på tett, grå pels og mer på de myke dundottene som dronningene pleide å legge i hiet til de nyfødte kattungene. Det kom sikkert til å bli blå himmel snart, men vinden var fremdeles kjølig.

Tigerklo hilste kort på dem før han satte i gang. «Løvehjerte har prøvd å lære dere å jakte de siste ukene,» mjauet han. «I dag skal dere få vise hvor mye dere har lært. Dere tar hver deres rute, og fanger så mange byttedyr dere klarer. Alt dere finner, bidrar til forsyningene i leiren.»

De tre lærlingene kikket på hverandre, spente og nervøse. Ildpote kjentet at hjertet slo fortere ved tanken på denne utfordringen.

«Ravnepote, du går langs Det store lønnetreet og bort til Slangeberget. Det burde være enkelt nok, selv for deg. Og du, Gråpote,» fortsatte han, «du går langs elven og bort til Tordenstien.»

«Topp!» mjauet Gråpote. «Da blir det vassing på meg!» Tigerklo sendte ham et blikk som fikk ham til å tie.

«Og så er det deg, Ildpote. Det er synd at veilederen din ikke kan være her og se hvordan du presterer. Du skal gå forbi Høyfuruene, forbi Trefallstedet og inn i skogen bakenfor.»

Ildpote nikket og så for seg hvor han skulle gå.

Ravnepote var den første som la i vei, mot Slangeberget. Tigerklo fulgte en annen sti inn i skogen. Gråpote og Ildpote ble sittende igjen, og prøvde å gjette hvem Tigerklo kom til å følge først.

«Jeg skjønner ikke hvorfor han mener at Slangeberget er en enkel rute!» mjauet Gråpote. «Det kryr jo av hoggorm der. Fuglene og musene holder seg unna fordi det er så mange slanger der!»

«Ravnepote kommer til å ha mer enn nok med å unngå å bli bitt,» sa Ildpote.

«Å, han klarer seg nok,» mjauet Gråpote. «Selv ikke en hoggorm er rask nok til å angripe Ravnepote, han er så skvetten for tiden. Jeg får komme meg av gårde. Ser deg her senere. Lykke til!»

Gråpote løp i retning av elven. Ildpote snuste ut i luften før han sprang ut av lysningen, og la i vei mot høyfuruene.

Det føltes merkelig å gå denne veien, i retning av Tobeiningstedet hvor han hadde vokst opp. Han krysset forsiktig stien og gikk inn i furuskogen. Han stirret mot de rette radene med trær og langsmed den flate skogsbunnen på utkikk etter byttedyr.

Han skimtet en bevegelse. Det var en liten mus som pilte over furunålene på bakken. Ildpote husket hva han hadde lært: Han krøp sammen, la vekten bak på hoftene og lente seg lett på forpotene. Teknikken fungerte perfekt. Musa merket ingenting før Ildpote kastet seg over den. Han grep den med den ene poten og drepte den raskt. Så gravde han den ned, sånn at han kunne hente den på tilbakeveien.

Han gikk videre innover i skogen. Det var dype spor i bakken etter tobeiningmonsteret som rev ned trær. Ildpote åpnet munnen og trakk pusten dypt. Monsteret hadde ikke vært her på en stund.

Han fulgte sporene og hoppet over de dype hullene i bakken. Noen av dem var halvfulle av regn, og han kjente at han ble tørst. Det var fristende å stoppe og drikke litt, men han nølte. En eneste slurk av det gjørmete vannet, og han kom til å smake den fæle stanken av monsteret i dagevis.

Han bestemte seg for å vente. Kanskje det var en regnvannpytt bakenfor Høyfuruene. Han skyndte seg gjennom skogen og krysset tobeiningstien i skogbrynet.

Han kom ut i den tette underskogen under eiketrærne. Han gikk til han fant en vannpytt og lepjet i seg noen munnfuller av det friske vannet. Han kjente at det kriblet i pelsen da han trakk inn de velkjente luktene fra den gamle utkikksposten sin på portstolpen, og visste øyeblikkelig hvor han var. Dette var skogen som lå like ved Tobeiningstedet. Han måtte være veldig nær sitt gamle hjem.

Han luktet tobeiningene, og hørte stemmene deres, som var høye og hese som kråkeskrik. Det var en flokk med tobeininger som lekte i skogen. Ildpote krøket seg sammen og kikket ut mellom bregnene. Lydene var såpass langt unna at han var trygg. Han gikk en annen vei, bort fra lydene, og passet på å ikke bli sett.

Alle sansene hans var i høyspenn, og det var ikke bare tobeininger han var på utkikk etter – det kunne hende at Tigerklo befant seg i nærheten. Han syntes han hørte en kvist som knakk i buskene bak ham. Han snuste, men kjente ingen nye lukter. Var det noen som betraktet ham?

Han skimtet en bevegelse i øyekroken. Først trodde han at det var den brune pelsen til Tigerklo, men så fikk han øye på noe hvitt. Han stanset, krøp sammen og trakk pusten dypt. Det var en ukjent lukt – det var en katt, men ikke en tordenklankatt. Ildpote kjente at pelsen reiste seg instinktivt. Han måtte jage inntrengeren bort fra Tordenklanens territorium!

Ildpote betraktet skikkelsen som beveget seg gjennom underskogen. Han så silhuetten tydelig der den snek seg fram bak bregnene. Ildpote ventet på at den skulle komme nærmere. Han la seg enda flatere og lot halen gli langsomt fram og tilbake. Da den svarte og hvite katten nærmet seg, vugget han fram og tilbake på hoftene og gjorde seg klar til å hoppe. Han ventet et hjerteslag til, og så kastet han seg fremover.

Den svarte og hvite katten gjorde et vettskremt hopp og løp av gårde inn i skogen. Ildpote satte etter.

Det er en kosepus! tenkte han der han løp gjennom underskogen og kjente lukten av frykt. På mitt territorium! Han tok raskt innpå den andre katten. Den hadde saktnet farten og gjorde seg klar til å klatre oppover den mosekledde trestammen som lå på bakken. Blodet banket i ørene idet Ildpote kastet seg over katten.

Han kjente at katten kjempet under ham, men han grov klørne nedi pelsen og klamret seg fast. Katten hylte, desperat og vettskremt.

Ildpote slapp taket og trakk seg unna. Den svarte og hvite katten krøp sammen og kikket skjelvende opp på ham. Ildpote satte snuten i været, stolt over hvor lett inntrengeren hadde overgitt seg. Denne myke, lubne huskatten, med runde øyne og smalt ansikt, så veldig annerledes ut enn de slanke, bredskuldrede kattene han bodde sammen med nå. Og likevel var det noe kjent ved denne katten.

Ildpote studerte katten nøye. Han snuste, trakk inn lukten av inntrengeren. Jeg kjenner ikke igjen lukten, tenkte han grublende.

Så gikk det opp for ham.

«Flekken!» mjauet han høyt.

«Hv-hv-hvordan vet du hva jeg heter?» stotret Flekken, som fremdeles lå sammenkrøket.

«Det er meg!» mjauet Ildpote. Huskatten så forvirret ut.

«Vi vokste opp sammen. Jeg bodde i hagen ved siden av deg!» sa Ildpote.

«Rødpus?» sa Flekken vantro. «Er det deg? Fant du igjen villkattene? Eller bor du hos noen andre husfolk? Det må du gjøre, siden du fremdeles er i live!»

«Jeg heter Ildpote nå,» mjauet Ildpote. Han slappet av i skuldrene og lot pelsen legge seg flatt ned igjen.

Flekken slappet også av, og spisset ører. «Ildpote?» gjentok han muntert. «Vel, Ildpote, det ser ut til at de nye husfolka dine ikke gir deg nok mat! Du var i hvert fall ikke så mager sist jeg så deg!»

«Jeg trenger ikke tobeininger som mater meg lenger,» svarte Ildpote. «Jeg har en hel skog full av mat.»

«Tobeininger?»

«Husfolk. Det er det klanen kaller dem.»

Flekken så forvirret ut et øyeblikk, og deretter forbløffet. «Sier du at du faktisk bor sammen med villkattene?»

«Ja!» Ildpote tidde. «Vet du hva, du lukter … annerledes. Fremmed.»

«Fremmed?» gjentok Flekken. «Det er sikkert fordi du har blitt vant til lukten av villkattene.»

Ildpote ristet på hodet, som for å klarne tankene. «Men vi vokste jo opp sammen. Jeg burde kjenne igjen lukten av deg like enkelt som jeg kjenner igjen lukten av min egen mor.» Så husket han det. Flekken var blitt over seks måner gammel. Det var ikke så rart at han var blitt så tykk og myk, og luktet så rart. «Du har vært hos Kutteren! Jeg mener, veterinæren!»

Flekken trakk på de lubne skuldrene. «Og så?» mjauet han.

Ildpote var målløs. Blåstjerne hadde rett.

«Men fortell, da! Hvordan er det å leve ute i villmarken?» spurte Flekken. «Er det like fantastisk som du trodde?»

Ildpote tenkte seg om. Han tenkte på i natt, da han hadde sovet i et vått hi. Han tenkte på musegalle og på avføringen til Flatfjes, og på hvordan han måtte prøve å gjøre både Løvehjerte og Tigerklo tilfreds hele tiden. Han tenkte på alle som hadde ertet ham fordi han var en kosepus. Men så husket han den fantastiske følelsen av å fange sin første mus, hvordan det føltes å jage et ekorn gjennom skogen, og varme kvelder under stjernene mens han delte tunge med vennene sine.

«Jeg vet hvem jeg er nå,» svarte han bare.

Flekken la hodet på skakke og stirret på ham, tydelig forvirret. «Jeg må komme meg hjem,» sa han. «Det er middagstid snart.»

«Gå forsiktig, Flekken.» Ildpote lente seg fram og ga kameraten et kjærlig slikk mellom ørene. Flekken gned snuten sin kjærlig mot ham. «Og hold øynene åpne. Det kan hende at det er andre katter i området som ikke er like glade i kosepuser – jeg mener huskatter – som meg.»

Flekken viftet nervøst med ørene. Han så seg forsiktig rundt og hoppet opp på trestammen. «Ha det, Rødpus,» mjauet han. «Jeg skal fortelle alle hjemme at du har det bra!»

«Ha det, Flekken!» mjauet Ildpote. «God middag!»

Han ble stående og se etter haletippen til Flekken, som forsvant bak treet. I det fjerne hørte han raslingen av tørrfôr og en tobeining som ropte.

Ildpote snudde seg og gikk hjemover mens han snuste ut i luften. Jeg finner sikkert en fink eller to her, tenkte han. Og så får jeg tak i noe annet på vei hjem gjennom furuskogen. Han var oppspilt etter møtet med Flekken, og først nå gikk det opp for ham hvor heldig han var som hadde klanen.

Han kikket opp mot tretoppene og begynte å snike seg stille gjennom underskogen med alle sanser i høyspenn. Nå trengte han bare å imponere Blåstjerne og Tigerklo, og så var dagen perfekt.

Kapittel 11

ILDPOTE KOM TILBAKE med en bokfink mellom tennene. Han la den foran Tigerklo, som sto og ventet på dem i lysningen

«Du er den første,» mjauet krigeren.

«Ja, men jeg har masse mer jeg må hente,» mjauet Ildpote fort. «Jeg begravde dem borte ved …»

«Jeg vet akkurat hva du har holdt på med,» snerret Tigerklo. «Jeg har holdt øye med deg.»

Det raslet i buskene, og der kom Gråpote. Han bar et lite ekorn mellom tennene, og la det ved siden av bokfinken til Ildpote. «Æsj!» spyttet han. «Ekorn er altfor hårete. Jeg kommer til å måtte pirke pels ut av tennene i hele ettermiddag.»

Tigerklo ignorerte klagingen hans. «Ravnepote er sen,» sa han. «Vi venter litt til, og så går vi tilbake til leiren.»

«Men hva hvis han har blitt bitt av en hoggorm?» protesterte Ildpote.

«I så fall er det hans egen feil,» svarte Tigerklo kaldt. «Tordenklanen har ikke plass til idioter.»

De ventet i taushet. Gråpote og Ildpote vekslet blikk og var bekymret for Ravnepote. Tigerklo satt urørlig og var tydeligvis hensunket i egne tanker.

Ildpote var den første som luktet at Ravnepote kom. Han spratt opp idet den svarte katten kom løpende inn i lysningen. Han så ut til å være usedvanlig fornøyd med seg selv. I munnen holdt han en lang, diamantmønstret hoggorm.

«Ravnepote! Går det bra med deg?» ropte Ildpote.

«Hei!» mjauet Gråpote og løp fram for å beundre fangsten hans. «Bet den deg?»

«Jeg var for rask for den!» malte Ravnepote stolt. Så møtte han blikket til Tigerklo og tidde.

Tigerklo så kaldt på de tre lærlingene. «Kom nå,» sa han kort. «La oss hente resten av fangsten og gå tilbake til leiren.»

Ildpote, Gråpote og Ravnepote fulgte etter Tigerklo inn i leiren. Alle bar dagens imponerende fangst i munnen, selv om Ravnepote stadig snublet i ormen sin. Da de kom ut av bregnene og inn i leiren, kom kattungene løpende ut av barselhulen for å se på dem.

«Se!» var det en av dem som sa. «Lærlingene er ferdige med å jakte!» Han gjenkjente den lille, spraglete kattungen som Flatfjes hadde frest til i går. Ved siden av ham satt en langhåret, snøhvit kattunge, knapt to måner gammel. Snøpels sin kattunge? tenkte Ildpote. Ved siden av dem sto en bitte liten, svart kattunge og en liten skilpaddemønstret katt.

«Er ikke det han kosepusen, Ildpote?» hvinte den hvite kattungen.

«Ja! Se på den oransje pelsen hans!» mjauet den svarte.

«De sier at han er en dyktig kriger,» sa den skilpaddemønstrede kattungen. «Han ligner litt på Løvehjerte. Tror dere han er like dyktig som han?»

«Jeg gleder meg til jeg skal bli kriger,» mjauet den spraglete kattungen. «Jeg skal bli den beste krigeren Tordenklanen noensinne har sett!»

Ildpote kneiste med nakken, kry over de beundrende kommentarene fra kattungene. Han fulgte etter de to vennene sine inn til midten av lysningen.

«En hoggorm!» mjauet Gråpote igjen da lærlingene la byttet i mathaugen.

«Hva skal jeg gjøre med den?» spurte Ravnepote og snuste på den lange ormen som lå ved siden av mathaugen.

«Kan man spise hoggorm?» spurte Gråpote.

«Det er typisk deg å tenke med magen, ditt matvrak!» sa Ildpote og dultet ertende borti Gråpote.

«Jeg har ikke lyst til å spise den, i hvert fall,» mumlet Ravnepote. «Jeg har en forferdelig smak i munnen etter å ha båret den hit.»

«Vi legger den på stubben,» foreslo Gråpote, «sånn at Støvpote og Sandpote ser den når de kommer tilbake.»

De bar med seg sin andel av fangsten, og hoggormen, tilbake til hiet. Gråpote la ormen forsiktig oppå stubben, sånn at den var synlig fra alle kanter. Så spiste de. Da de var ferdige med å spise, satte de seg inntil hverandre for å stelle hverandre og snakke sammen.

«Jeg lurer på hvem Blåstjerne utpeker til å delta på klansmøtet,» mjauet Ildpote. «Det er fullmåne i morgen.»

«Sandpote og Støvpote har deltatt to ganger allerede,» sa Gråpote.

«Kanskje Blåstjerne velger en av oss denne gangen,» mjauet Ildpote. «Vi har tross alt trent i nesten tre måner nå.»

«Men Sandpote og Støvpote er de eldste lærlingene,» påpekte Ravnepote.

Ildpote nikket. «Og dette er et viktig møte. Det er første gang klanene møtes etter at Vindklanen forsvant. Det er ingen som vet hva Skyggeklanen kommer til å si om saken.»

De ble avbrutt av Tigerklos lave mjauing. «Du har rett i det, unge mann.» Krigeren hadde kommet bort til dem uten at noen av dem merket det. «Forresten, Ildpote,» la han til, «Blåstjerne vil snakke med deg.»

Ildpote så forbløffet opp. Hvorfor ville Blåstjerne snakke med ham?

«Helst nå med en gang – hvis du har tid,» mjauet Tigerklo.

Ildpote spratt opp og løp over lysningen mot hiet til Blåstjerne.

Blåstjerne satt utenfor hiet sitt og viftet rastløst med halen. Da hun fikk øye på Ildpote, reiste hun seg og så på ham med et fast og alvorlig blikk. «Tigerklo fortalte at han så deg snakke med en katt fra Tobeiningstedet i dag,» mjauet hun lavt.

«Men …» sa Ildpote.

«Han sa at du begynte å slåss med den, men at dere endte opp med å dele tunge.»

«Det stemmer,» innrømte Ildpote nervøst og kjente at det kriblet i pelsen. «Han er en gammel venn av meg. Vi vokste opp sammen. «Han tidde og svelget. «Da jeg var en kosepus.»

Blåstjerne så lenge på ham. «Savner du det gamle livet ditt, Ildpote?» spurte hun. «Tenk deg nøye om.»

«Nei.» Hvordan kan Blåstjerne tro det? tenkte Ildpote. Tusen tanker for gjennom hodet. Hva var det hun ville at han skulle si?

«Har du lyst til å forlate klanen?»

«Selvfølgelig ikke!» svarte Ildpote, sjokkert over spørsmålet.

Det virket ikke som om Blåstjerne merket hvor engasjert han var. Hun ristet på hodet, og så plutselig gammel og sliten ut. «Jeg klandrer deg ikke hvis du forlater oss, Ildpote. Kanskje jeg hadde for høye forventninger til deg. Kanskje jeg fokuserte for mye på at vi trenger flere krigere.»

Ildpote fikk panikk ved tanken på å forlate klanen for alltid. «Men jeg hører til her! Dette er hjemmet mitt!» protesterte han.

«Jeg trenger mer enn det, Ildpote. Jeg må kunne stole på at du er lojal overfor Tordenklanen – særlig nå, som det ser ut til at Skyggeklanen planlegger et angrep. Vi har ikke plass til katter som er usikre på om de tilhører fortiden eller fremtiden.»

Ildpote trakk pusten dypt og tenkte seg nøye om før han svarte. «Da jeg traff Flekken i dag – det er huskatten som Tigerklo så meg snakke med – så fikk jeg et glimt av hvordan livet kunne ha blitt hvis jeg hadde blitt værende hos tobeiningene. Jeg ble glad for at jeg hadde forlatt dem – og stolt.» Han møtte Blåstjernes blikk uten å vike. «Da jeg traff Flekken, ble jeg helt sikker på at jeg hadde valgt riktig. Jeg kunne aldri blitt lykkelig med det bedagelige kosepuslivet.»

Blåstjerne så nøye på ham med smale øyne. Så nikket hun. «Greit,» sa hun. «Jeg tror deg.»

Ildpote bøyde hodet respektfullt og sukket lavt av lettelse.

«Jeg snakket med Flatfjes tidligere i dag,» sa Blåstjerne i en lettere tone. «Hun liker deg godt. Hun er en klok, gammel katt, vet du. Og jeg mistenker at hun ikke alltid har vært like amper av seg. Jeg tror faktisk at jeg begynner å like henne.»

Ildpote ble glad da han hørte det. Kanskje hadde hans beundring for henne glidd over i hengivenhet i løpet av den tiden han hadde tatt seg av henne – til tross for at hun var vanskelig å ha med å gjøre. Uansett hva grunnen var – han var glad for at Blåstjerne også likte henne.

«Men jeg stoler ikke helt på henne,» sa hun lavt. «Hun får bli værende her inntil videre, men fortsatt som vår fange. Dronningene kan ta seg av henne. Du må konsentrere deg om treningen.»

Ildpote nikket, og ventet på at Blåstjerne skulle sende ham av gårde igjen, men hun var tydeligvis ikke ferdig. «Ildpote – selv om det var uklokt av deg å snakke med huskatten, så var Tigerklo imponert over hvor bra du jaktet i dag. Han fortalte faktisk at dere var flinke alle sammen. Jeg er veldig fornøyd med fremgangen deres. Dere skal få være med på klansmøtet – alle tre.»

Ildpote klarte nesten ikke å stå stille. Hele kroppen dirret av spenning. De skulle få være med på klansmøtet! «Hva med Sandpote og Ildpote?» mjauet han.

«De blir her og vokter leiren,» svarte Blåstjerne. «Nå kan du gå.» Hun viftet med den lange halen for å vise at samtalen var over, og fortsatte å stelle seg.

Gråpote og Ravnepote ble forbløffet da Ildpote kom løpende mot dem, glad og fornøyd. De hadde ventet nervøst på ham ved stubben. Ildpote satte seg ned og så på vennene sine.

«Vel?» spurte Gråpote. «Hva sa hun?»

«Tigerklo fortalte at du delte tunge med en kosepus i dag,» utbrøt Ravnepote. «Har du fått kjeft?»

«Nei. Men hun var ikke særlig fornøyd med det,» innrømte Ildpote. «Hun trodde at jeg ville forlate Tordenklanen.»

«Du vil ikke det, vel?» spurte Ravnepote.

«Selvfølgelig vil han ikke det!» mjauet Gråpote.

Ildpote dultet kjærlig borti kameraten. «Nei, det ville du vel ikke likt. Du trenger jo at jeg fanger mus til deg! Det eneste du klarer å fange for tiden er hårete, gamle ekorn!»

Gråpote dukket unna Ildpote og stilte seg på to bein for å ta igjen.

«Men dere gjetter aldri hva hun sa for noe mer!» fortsatte Ildpote. Han var altfor opprømt til å lekeslåss nå.

Gråpote falt ned på alle fire med en gang. «Hva da?» spurte han.

«Vi får være med på klansmøtet!»

Gråpote hvinte av fryd og hoppet opp på stubben. Han traff hoggormen med bakbeinet og sendte den høyt opp i luften. Den traff Ravnepote på hodet og la seg rundt halsen hans.

Ravnepote freste av frykt, og snudde seg mot Gråpote. «Vær forsiktig!» hveste han sint. Han ristet av seg hoggormen.

«Er du redd for at den skal bite deg?» ertet Ildpote. Han krøp sammen, freste og ålte seg som en slange bort til Ravnepote.

Ravnepote viftet med værhårene og sa: «For en elendig slange du ville ha vært!» Han hoppet opp på Ildpote og dyttet ham over ende.

Gråpote strakte seg ned fra stubben og nappet Ravnepote i halen. Idet Ravnepote snudde seg for å dytte borti Gråpote, reiste Ildpote seg og hoppet på begge to så Gråpote falt ned fra stubben. Alle tre kattene rullet rundt på bakken og lekesloss. Etter en stund ga de seg og satte seg pesende ved siden av trestubben.

«Skal Sandpote og Støvpote også være med?» peste Gråpote.

«Nei da!» svarte Ildpote triumferende, og klarte ikke å legge skjul på at han frydet seg. «De må være her og vokte leiren.»

«Å, kan ikke jeg få si det til dem!» ba Gråpote. «Jeg gleder meg sånn til å se ansiktene deres!»

«Samme her!» sa Ildpote. «Jeg kan ikke tro at vi får gå istedenfor dem! Særlig siden Tigerklo så meg snakke med Flekken i dag!»

«Det var bare uflaks,» svarte Gråpote. «Men vi kom jo tilbake med en skikkelig god fangst. Det var sikkert det som avgjorde det.»

«Jeg lurer på hvordan møtet foregår,» mjauet Ildpote.

«Det kommer til å bli fantastisk,» svarte Gråpote selvsikkert. «Alle de store krigerne kommer til å være der. Kloretryne, Gråpels …»

Men Ildpote hørte ikke etter lenger. Han tenkte på Tigerklo og Flekken. Gråpote hadde rett – det var uflaks at den store krigeren hadde sett at han møtte sin gamle venn. Hvorfor kunne han ikke ha fulgt etter Gråpote eller Ravnepote isteden? Det var faktisk uflaks at Tigerklo hadde sendt ham så nær Tobeiningstedet i det hele tatt.

Plutselig fikk han en foruroligende tanke. Hvorfor hadde Tigerklo sendt ham i nærheten av hans gamle jaktmarker, egentlig? Var det fordi han ville teste ham? Kanskje Tigerklo tvilte på hans lojalitet overfor Tordenklanen?

Kapittel 12

ILDPOTE KIKKET FORSIKTIG over bakketoppen. Gråpote og Ravnepote satt sammenkrøpet ved siden av ham, og bortenfor dem ventet Tordenklanens eldre, dronningene og krigerne, på at Blåstjerne skulle gi signalet.

Ildpote hadde ikke vært her siden første gangen, da Løvehjerte og Tigerklo viste ham rundt. Det bratte dalsøkket så annerledes ut denne gangen. Den frodige, grønne skogen var blek i det kalde måneskinnet, og løvet glitret sølvblankt. Nede i dalsøkket sto de svære eiketrærne som markerte hvor territoriet til de fire klanene møttes.

Luften var stinn av luktene av katter fra de andre klanene. Ildpote så dem klart og tydelig i måneskinnet, de beveget seg rundt på sletten mellom de fire eiketrærne. I midten sto en svær stein. Den stakk opp fra bakken som en ødelagt tann.

«Se på alle kattene der nede!» hvisket Ravnepote.

«Der er Skeivstjerne!» hvisket Gråpote. «Lederen for Elveklanen.»

«Hvor da?» mjauet Ildpote og dultet utålmodig borti Gråpote.

«Den stripete katten som står ved siden av Kjempesteinen.»

Ildpote kikket bort dit Gråpote nikket, og fikk øye på en svær hannkatt, enda større enn Løvehjerte, som satt i midten av lysningen. Den stripete pelsen glitret i måneskinnet. Selv på denne avstanden var det tydelig at han hadde levd et hardt liv, og munnen hans var skjev, det så ut som han hadde skadet kjeven.

«Hei dere,» mjauet Gråpote. «Så dere hvordan Sandpote freste da jeg sa at jeg håpet de fikk en fin kveld i leiren?»

«Det skal jeg love deg,» malte Ildpote.

Ravnepote avbrøt dem … «Se! Der er Knekkstjerne – lederen for Skyggeklanen,» hvisket han.

Ildpote kikket ned på den brunstripete katten. Han hadde usedvanlig lang pels, og ansiktet var bredt og glatt. Han satt urørlig.

«Han ser ganske nifs ut,» mumlet Ildpote.

«Enig,» sa Gråpote. «Han har rykte på seg for å … Og han har ikke vært leder så lenge – bare fire måner, siden faren hans, Lurvestjerne, døde.»

«Hvordan ser lederen for Vindklanen ut?» spurte Ildpote.

«Kjempestjerne? Jeg har aldri sett ham, men jeg vet at han er svart og hvit og har en veldig lang hale,» svarte Gråpote.

«Ser du ham der nede?» spurte Ravnepote.

Gråpote studerte flokken av katter nedenfor. «Nei.»

«Kan du lukte noen vindklankatter i det hele tatt?» spurte Ildpote.

Gråpote ristet på hodet. «Nei.»

Løvehjertes myke mjauing lød plutselig ved siden av dem. «Det kan hende at vindklankattene bare er forsinket.»

«Men hva hvis de ikke kommer i det hele tatt?»

«Så, så, vi må være tålmodige. Det er vanskelige tider. Vær stille nå. Blåstjerne gir oss snart signal om å bevege oss,» mjauet Løvehjerte lavt.

Idet han sa det, reiste Blåstjerne seg, løftet halen og viftet med den fra side til side. Ildpote kjente at hjertet hoppet over et slag da alle tordenklankattene reiste seg, en ettter en, og løp mellom buskene, ned mot møteplassen. Han løp sammen med dem, vinden suste i ørene, og potene kriblet forventningsfullt.

Tordenklankattene stanset instinktivt i utkanten av lysningen, et stykke bortenfor eiketrærne. Blåstjerne snuste ut i luften. Så nikket hun, og flokken beveget seg inn i lysningen.

Ildpote var henrykt. De andre kattene var enda mer imponerende på nært hold der de flokket seg sammen rundt Storesteinen. En svær, hvit kriger gikk forbi dem. Ildpote og Ravnepote så på ham med ærefrykt.

«Se på potene hans!» mumlet Ravnepote.

Ildpote så ned, og oppdaget at de svære potene hans var kullsvarte.

«Det må være Svartfot,» mjauet Gråpote. «Den nye nestlederen til Skyggeklanen.»

Svartfot gikk bort til Knekkstjerne og satte seg ned ved siden av ham. Lederen for Skyggeklanen hilste ved å vri på det ene øret, men sa ingenting.

«Når begynner møtet?» spurte Ravnepote.

«Vær tålmodig nå, Ravnepote,» svarte Snøstorm. «Det er klar himmel i natt, så vi har god tid.»

Løvehjerte lente seg fram og la til: «Vi krigere liker å skryte av seirene våre, mens de eldre snakker om gamle dager, før tobeiningene kom.» De tre lærlingene kikket opp på ham, og så at han viftet skjelmsk med værhårene.

Spraglehale, Enøye og Vesleøre var på vei bort til en flokk eldre katter, som slo seg ned under et av trærne. Snøstorm og Løvehjerte ruslet bort til to krigere som Ildpote ikke kjente. Han snuste, og kjente at de var elveklankrigere.

Plutselig lød Blåstjernes stemme bak dem. «I kveld må dere ikke kaste bort tiden,» mjauet hun advarende. «Dette er en ypperlig mulighet til å bli kjent med fienden. Lytt til dem; forsøk å huske hvordan de ser ut og hvordan de oppfører seg. Man kan lære mye av disse møtene.»

«Og si minst mulig,» advarte Tigerklo. «Ikke avslør noe som kan brukes mot oss når månen går ned.»

«Ingen fare, det skal vi ikke!» sa Ildpote fort og møtte blikket til Tigerklo. Han hadde fremdeles en følelse av at Tigerklo ikke stolte på ham.

De to krigerne nikket og gikk videre. De tre lærlingene så på hverandre.

«Hva skal vi gjøre nå?» spurte Ildpote.

«Det de sa,» svarte Ravnepote. «Høre etter.»

«Og ikke si for mye,» la Gråpote til.

Ildpote nikket alvorlig. «Jeg går og ser hvor det ble av Tigerklo,» mjauet han.

«Ok, jeg skal gå og finne Løvehjerte,» mjauet Gråpote. «Kommer du, Ravnepote?»

«Nei, takk,» svarte Ravnepote. «Jeg går og finner de andre lærlingene.»

«Ok, da møtes vi senere,» mjauet Ildpote, og ruslet i samme retning som Tigerklo hadde gått.

Det varte ikke lenge før han luktet Tigerklo, og oppdaget at han satt sammen med de andre krigerne, bak Kjempesteinen. Tigerklo satt og fortalte en historie.

Det var en historie Ildpote hadde hørt mange ganger i leiren. Tigerklo beskrev kampen mot jaktpatruljen til Elveklanen. «Jeg kjempet som en løveklankriger. Tre av krigerne deres prøvde å holde meg nede, men jeg ristet dem av meg. Jeg sloss helt til to av dem lå nede, og den tredje løp klynkende av gårde, som en kattunge som skriker etter moren sin.»

Denne gangen nevnte ikke Tigerklo at han hadde drept Eikehjerte som hevn for Rødhales død. Kanskje fordi han ikke vil fornærme elveklankrigerne, tenkte Ildpote. Han lyttet høflig til resten av historien, men ble distrahert av en velkjent lukt. Da Tigerklo var ferdig med å fortelle, snek han seg mot den søte lukten, som kom fra en flokk katter like i nærheten.

Gråpote satt sammen med dem, men det var ikke han lukten kom fra. På motsatt side av Gråpote, mellom to elveklankatter, satt Spraglepels. Ildpote kikket sjenert bort på henne, og satte seg ved siden av kameraten sin.

«Jeg kan fremdeles ikke lukte Vindklanen,» mjauet han til Gråpote.

«Møtet har ikke begynt ennå, det kan godt hende at de kommer,» svarte Gråpote. «Se, der er Snufsepus. Han er visst den nye medisinkatten til Skyggeklanen.» Han nikket mot en liten, gråhvit katt som satt midt i flokken.

«Jeg skjønner hvorfor han kalles Snufsepus,» bemerket Ildpote. Snuten til medisinkatten var fuktig og snørrete.

«Jepp,» gryntet Gråpote hånlig. «Jeg skjønner ikke hvorfor de utnevnte ham, når han ikke engang kan kurere sin egen forkjølelse!»

Snufsepus fortalte de andre kattene om en urt som ble brukt til å kurere kattungehoste i gamle dager. «Men etter at tobeiningene kom hit med hard jord og rare blomster,» klagde han, «forsvant urten, og nå dør flere av kattungene med en gang det blir litt kaldt.»

Kattene som satt rundt ham, murret oppgitt.

«Det er jammen sant,» snerret en sølvgrå, stripete katt. «De eldste ville ha drept enhver tobeining som våget seg inn på deres territorium. Hvis Tigerklanen fremdeles hadde vært her, ville ikke tobeiningene ha fått lov til å bygge så langt inn på vårt område.»

Det lød en dempet mjauing fra Spraglepels: «Hvis Tigerklanen fremdeles hadde vært her, ville ikke vi ha hatt vårt territorium her heller.»

«Hva er Tigerklanen?» mjauet en lys stemme ved siden av dem. Det var en liten, stripete lærling fra en av de andre klanene.

«Tigerklanen er en av de gamle katteklanene som pleide å streife rundt i skogene her,» forklarte Gråpote lavt. «Tigerklankatter er nattedyr, de er store som hester og har kullsvarte striper. Og så er det Løveklanen. De er …» Gråpote nølte og rynket pannen mens han tenkte seg om og prøvde å huske.

«Å! De har jeg hørt om,» mjauet den stripete katten. «De var like store som tigerklankattene, med rødgul pels som er gyllen som solen.»

Gråpote nikket. «Og så er det en klan til, Prikkeklanen eller noe sånt …»

«Du mener sikkert Leopardklanen, unge Gråpote,» mjauet en stemme bak dem.

«Løvehjerte!» Gråpote hilste på veilederen sin med en kjærlig snuteklem.

Løvehjerte ristet liksom-oppgitt på hodet. «Kjenner dere ikke til historien vår, ungdommer? Leopardklanen er de raskeste av oss alle, de er svære og gylne med svarte flekker. Dere kan takke Leopardklanen for at dere nå er så raske og dyktige jegere.»

«Takke dem? Hvorfor det?» spurte den stripete katten.

Løvehjerte så ned på den lille lærlingen og svarte: «Alle dagens katter har spor av de gamle krigerkattene i seg. Hadde det ikke vært for våre forfedre i Tigerklanen, ville vi ikke ha jaktet om natten, og det at vi er så glade i solskinn, er takket være Løveklanen.» Han tidde. «Du er en skyggeklanlærling, ikke sant? Hvor mange måner er du?»

Den stripete katten stirret sjenert ned på potene sine. «S-seks måner,» stotret han, uten å møte blikket til Løvehjerte.

«Du er ganske liten til å være seks måner,» mumlet Løvehjerte. Tonen var mild, men blikket var alvorlig og granskende.

«Moren min var også liten,» svarte katten nervøst. Han bukket og rygget bakover, før han forsvant inn i flokken med et rykk med den lysebrune halen.

Løvehjerte snudde seg mot Gråpote og Ildpote. «Han var kanskje liten, men han var i hvert fall nysgjerrig. Hvis bare dere to hadde vært like interessert i historiene til de eldre!»

«Unnskyld, Løvehjerte,» mjauet Gråpote og Ildpote, og vekslet forvirrede blikk.

Løvehjerte murret muntert. «Kom dere av gårde, nå. Neste gang håper jeg at Blåstjerne velger lærlinger som vet å sette pris på det de får høre.» Så jagde han dem av gårde med et halvhjertet brøl.

«Kom,» mjauet Gråpote, «vi går og ser hva Ravnepote driver med.»

Ravnepote satt blant en flokk med lærlinger som maste om at han måtte fortelle om kampen mot Elveklanen.

«Kom igjen da, Ravnepote, fortell hva som skjedde!» ropte en pen, svart og hvit hunnkatt.

Ravnepote tråkket sjenert med potene og ristet på hodet.

«Fortell da, Ravnepote!» maste en annen.

Ravnepote så seg rundt, og fikk øye på Ildpote og Gråpote som satt et stykke bortenfor flokken. Ildpote nikket oppmuntrende. Ravnepote viftet med halen til svar, og begynte å fortelle.

I begynnelsen stotret han litt, men etter en stund sluttet stemmen hans å skjelve, og tilhørerne lente seg fremover med øyne som ble større og større.

«Det var pelsdotter overalt, og bladene på bjørnebærbuskene ble flekkete av blod som var knallrødt mot alt det irrgrønne. Jeg hadde akkurat ristet av meg en svær kriger og sendt ham hylende inn i buskene, da jeg snudde meg og så at Rødhale satte tennene i nakken på Eikehjerte. Jeg hørte at det knaste i knokler, og Eikehjerte rykket til. Så ble han liggende helt stille. Alt var over. Eikehjerte var død, og Rødhale løp for å hjelpe Tigerklo, som kjempet mot en annen kriger.»

«Hørte du virkelig at det knaste i knokler?» gispet en svart og hvit lærling.

«Hvem skulle ha trodd at Ravnepote var så flink til å fortelle historier,» mumlet Gråpote til Ildpote. Han hørtes imponert ut.

Men Ildpote tenkte på noe helt annet. Hva var det Ravnepote hadde sagt? At Rødhale hadde drept Eikehjerte. Men ifølge Tigerklo var det Eikehjerte som drepte Rødhale, og Tigerklo som drepte Eikehjerte som hevn.

«Hvis Rødhale drepte Eikehjerte, hvem var det da som drepte Rødhale?» hvisket Ildpote til Gråpote.

«Hvis hvem gjorde hva?» spurte Gråpote fraværende. Han hørte bare halvveis etter.

Ildpote ristet på hodet for å klarne tankene. Ravnepote måtte ha misforstått, tenkte ham, han mente sikkert Tigerklo.

Ravnepote nærmet seg slutten på historien. «Til slutt klarte Rødhale å dra den fresende katten bort fra Tigerklo etter halen, og slengte ham av alle krefter inn i buskene.»

Ildpote fikk et glimt av noe som beveget seg. Han så seg rundt, og fikk øye på Tigerklo, som satt et lite stykke unna. Han stirret iskaldt på Ravnepote. Ravnepote var intetanende om at veilederen hans sto i nærheten, og fortsatte å svare på spørsmål.

«Hva var Eikehjertes siste ord?»

«Er det sant at Eikehjerte aldri har tapt en slåsskamp før?»

Ravnepote svarte med en gang, stemmen var høy og klar, og øynene var blanke. Men da Ildpote kikket bort på Tigerklo, så han at først frykt, og så raseri, gled over ansiktet hans. Tigerklo likte tydeligvis ikke historien til Ravnepote i det hele tatt. Ildpote skulle til å si noe til Gråpote da et høyt brøl fikk alle kattene til å tie. Ildpote ble faktisk lettet da Ravnepote endelig sluttet å snakke, og Tigerklo snudde seg bort.

Ildpote kikket opp for å se hvor brølet kom fra. Oppe på Kjempesteinen skimtet han silhuettene av tre katter. Det var Blåstjerne, Knekkstjerne og Skeivstjerne.

Klanlederne skulle til å begynne møtet. Men hvor var lederen for Vindklanen?

«De har vel ikke tenkt å begynne møtet uten Kjempestjerne?» hvisket Ildpote.

«Jeg vet ikke,» mumlet Gråpote.

«Har dere ikke lagt merke til det? Det er ikke en eneste vindklankatt her,» hvisket en av elveklanlærlingene.

Ildpote gjettet at de andre kattene snakket om det samme. Mens de andre kattene samlet seg foran Kjempesteinen, lød en bekymret knurring i flokken.

«Vi kan ikke begynne ennå,» lød en stemme over alt bråket. «Hvor er representantene for Vindklanen? Vi må vente til alle klanene er representert.»

Oppe på steinen tok Blåstjerne et skritt fram. Den grå pelsen hennes så nesten hvit ut i måneskinnet. «Velkommen, alle klankatter,» mjauet hun med klar stemme. «Det stemmer at Vindklanen ikke er til stede, men Knekkstjerne vil gjerne si noe likevel.»

Knekkstjerne gikk lydløst bort til Blåstjerne og stilte seg ved siden av henne. Han så ut over forsamlingen med intense, oransje øyne. Så trakk han pusten dypt, og begynte: «Kjære venner, jeg skal snakke om hva Skyggeklanen trenger.»

Men han ble avbrutt av høye, utålmodige stemmer nedenfra.

«Hvor er Kjempestjerne?» ropte en.

«Hvor er alle vindklankrigerne?» brølte en annen.

Knekkstjerne reiste seg opp i sin fulle lengde og viftet med halen fra side til side. «Som leder for Skyggeklanen har jeg rett til å snakke til dere her!» snerret han. Stemmen var full av raseri. Alle kattene tidde. Ildpote kjente den beske lukten av frykt.

Knekkstjerne fortsatte. «Vi vet alle hvor dårlig fangst vi har hatt i løpet av løvbart og nygrønt i år. Men vi vet også at Vindklanen, Elveklanen og Tordenklanen mistet mange kattunger på grunn av kulden. Skyggeklanen mistet ingen kattunger. Vi er vant til den iskalde nordavinden. Kattungene våre er sterkere enn deres, helt fra de blir født. Dermed har vi mange munner å mette, og for lite mat.»

Flokken lyttet, taust og nervøst.

«Våre behov er enkle: Vi må utvide jaktmarkene våre for å overleve. Jeg må derfor insistere på at dere lar alle skyggeklankatter få jakte på deres territorium.»

En sjokkert mumling spredde seg gjennom flokken.

«Dele jaktmarker?» ropte Tigerklo indignert.

«Det har aldri skjedd før!» ropte en skilpaddemønstret dronning fra Elveklanen. «Klanene har aldri delt på jaktrettighetene!»

«Skal Skyggeklanen straffes for at kattungene våre vokser opp?» brølte Knekkstjerne oppe fra Kjempesteinen. «Vil dere at vi skal se på at kattungene våre sulter? Dere må dele det dere har med oss!»

«Må!» freste Vesleøre rasende der han sto bakerst i flokken.

«Må,» gjentok Knekkstjerne. «Vindklanen nektet å innse dette. Derfor ble vi nødt til å jage dem bort fra territoriet deres.»

Snerrende rop spredde seg gjennom flokken, men Knekkstjerne overdøvet dem. «OG HVIS VI MÅ, KOMMER VI TIL Å DRIVE DERE ALLE BORT FOR AT DE SULTNE KATTUNGENE VÅRE SKAL OVERLEVE!»

Alle kattene tidde. Ildpote hørte at en elveklanlærling mumlet noe i andre enden av lysningen, men han ble hysjet på av en av de eldre.

Da han hadde alles oppmerksomhet, fortsatte Knekkstjerne. «For hvert år som går, ødelegger tobeiningene stadig mer av territoriet vårt. For at klanene skal overleve, må minst en av klanene være sterke. Skyggeklanen vokser, mens dere andre kjemper for å overleve. Det kan komme en dag når dere vil trenge at vi beskytter dere.»

«Tviler du på vår styrke?» freste Tigerklo. Han så truende på skyggeklanlederen, og de kraftige skuldrene hans skalv av irritasjon.

«Jeg ber ikke om at dere svarer nå.» Knekkstjerne ignorerte bemerkningen til Tigerklo. «Vi går hver til vårt, og så kan dere tenke over forslaget mitt. Men spørsmålet er: Foretrekker dere å dele fangsten med oss, eller å drives bort og bli hjemløse og sultne?»

Både krigere, eldre og lærlinger så vantro på hverandre. En nervøs taushet la seg over katteflokken, og Skeivstjerne tok et skritt fram. «Jeg har allerede tilbudt Skyggeklanen deler av våre jaktmarker langs elven …» mjauet han lavt og så ned på klanen sin.

Sjokk og ydmykelse gled over ansiktene til elveklankattene.

«Vi ble jo aldri spurt!» ropte en gråstripete katt.

«Jeg mener at det er det beste for klanen vår. For alle klanene,» forklarte Skeivstjerne. Stemmen hans var tung av resignasjon. «Det er masse fisk i elven. Det er bedre å dele på maten enn å slåss om den.»

«Og hva med Tordenklanen?» sa Vesleøre. «Blåstjerne? Har du også gått med på dette skandaløse forslaget?»

Blåstjerne møtte blikket hans uten å vike. «Jeg har ikke lovet Knekkstjerne noe, annet enn at jeg skal diskutere forslaget med klanen etter møtet.»

«Ja, ja, det er da i det minste noe,» hvisket Gråpote til Ildpote. «Vi skal vise dem at vi ikke er like pysete som elveklankattene.»

Knekkstjerne fortsatte – den hese stemmen hans lød arrogant og mektig etter Skeivstjernes ettergivelse. «Jeg har også nyheter som gjelder kattungene våre. En av skyggeklankattene har brutt krigerkodeksen. Vi jagde henne ut av leiren, men vi vet ikke hvor hun er nå. Hun er en skabbete, gammel katt, men hun biter som en ekte tigerklankatt.»

Ildpote kjente at det kriblet i pelsen. Kunne det være Flatfjes han mente? Han spisset ørene, nysgjerrig etter å høre mer.

«Hun er farlig. Jeg advarer dere – ikke tilby henne ly. Og,» sa han og tok en dramatisk kunstpause, «dere bør passe godt på kattungene deres fram til hun blir fanget og drept.» Ildpote skjønte av den nervøse mumlingen blant tordenklankattene at de også tenkte på Flatfjes. Den svære, tøffe hunnkatten hadde ikke akkurat forsøkt å innynde seg hos sine motvillige verter, og Ildpote tenkte at det nok ikke skulle mye til for å vekke hatet til live igjen, selv en beskjed fra en forhatt fiende som Knekkstjerne ville være nok.

Tordenklankattene begynte å dytte seg fram gjennom flokken. Knekkstjerne hoppet ned fra steinen, og krigerne samlet seg rundt ham og fulgte ham bort fra Firetre og tilbake til Skyggeklanens territorium. De andre skyggeklankattene fulgte etter, også den bitte lille stripete katten Løvehjerte hadde snakket med tidligere. Men ved siden av de andre skyggeklankattene så han ikke så liten uten lenger – alle var små og underernærte, og så mer ut som tre–fire måner gamle kattunger enn lærlinger.

«Hva tenker du om alt dette?» mjauet Gråpote lavt.

Ravnepote kom løpende bort til dem før Ildpote rakk å svare.

«Hva skjer nå?» klynket han og reiste bust av redsel.

Ildpote svarte ikke. De eldre fra Tordenklanen samlet seg like ved dem, og han forsøkte å høre hva de sa.

«Det må være Flatfjes han mente,» mjauet Vesleøre.

«Ja, hun snerret til den yngste kattungen til Gullblom her om dagen,» mumlet Droplehale dystert. Hun var den eldste av dronningene og var veldig beskyttende overfor alle kattungene.

«Og vi har latt henne være igjen i leiren, som er så godt som ubevoktet!» klynket Enøye, som for en gangs skyld ikke hadde noen problemer med å høre hva som ble sagt.

«Jeg prøvde jo å si at hun er en fare for oss alle,» hvisket Svartstrek. «Nå må Blåstjerne ta til fornuft og kvitte seg med henne før hun skader noen av ungene våre!»

Tigerklo gikk bort til dem. «Vi må komme oss tilbake til leiren med en gang, og ta oss av kjeltringen!» snerret han.

Ildpote hørte ikke resten. Han var svimmel av alt han hadde fått høre. Lojal som han var, klarte han ikke å tro at Flatfjes kunne være en fare for kattungene. Han var bekymret for den gamle hunnkatten, og han trengte å stille henne spørsmål bare hun kunne svare på. Han bråsnudde og løp fra Gråpote og Ravnepote uten et ord.

Han sprang oppover bakken og gjennom skogen. Hadde han tatt feil av Flatfjes? Hvis han advarte henne om at hun var i fare, ville han da risikere sin posisjon i Tordenklanen? Han måtte få vite sannheten før de andre kattene kom tilbake til leiren, selv om han kanskje kom til å havne i trøbbel.

Kapittel 13

DA ILDPOTE KOM til ravinen, stanset han og kikket ned i leiren. Han var andpusten, og potene var sleipe av dugg. Han snuste ut i luften. Han var alene. Han hadde fremdeles tid til å snakke med Flatfjes før de andre kom tilbake fra møtet. Han løp så stille han kunne nedover den steinete bakken og snek seg gjennom gulltorntunnelen uten at noen så ham.

Det var fremdeles stille i leiren, bortsett fra lavmælt snorking fra de sovende kattene. Ildpote snek seg rundt lysningen og bort til hiet til Flatfjes. Den gamle medisinkatten lå sammenkrøpet på mosesengen sin.

«Flatfjes!» hvisket han nervøst. «Flatfjes! Du må våkne, det er viktig!»

To oransje øyne ble åpnet og glitret mot ham i månelyset. «Jeg sov ikke,» mjauet Flatfjes lavt. Hun hørtes rolig ut. «Du kom rett fra klansmøtet for å snakke med meg? Det betyr at du har hørt det.» Hun blunket langsomt og så bort. «Knekkstjerne holdt løftet sitt.»

«Hvilket løfte?» Ildpote var veldig forvirret. Flatfjes visste tydeligvis mer om hva som foregikk enn han.

«Skyggeklanens store leder lovet at jeg skulle jages bort fra alle klanenes territorier,» sa Flatfjes tørt. «Hva sa han om meg?»

«Han sa at kattungene våre var i fare hvis vi tok til oss einstøingen. Han sa ikke navnet ditt, men Tordenklanen gjettet hvem han snakket om. Du må dra før de andre kommer. Du er i fare!»

«Sier du at de trodde på Knekkstjerne?» Flatfjes la ørene bakover og viftet sint med halen.

«Ja!» mjauet Ildpote ivrig. «Svartstrek sier at du er farlig. Og de andre kattene er redde for hva du kan finne på. Tigerklo har planer om å komme tilbake hit og … jeg vet ikke helt … Jeg synes du skal komme deg vekk før de kommer tilbake!»

Ildpote hørte brølene fra rasende katter i det fjerne. Flatfjes stavret seg på beina. Ildpote dro i henne for å hjelpe henne opp. Hodet hans var fremdeles fullt av spørsmål. «Hva mente Knekkstjerne da han sa at vi måtte passe godt på kattungene våre?» glapp det ut av ham. «Ville du virkelig gjort noe sånt?»

«Ville jeg ha gjort hva da?»

«Ville du ha skadet kattungene våre?»

Flatfjes freste og så på ham med et fast blikk. «Tror du virkelig at jeg ville ha gjort det?»

Ildpote møtte blikket hennes uten å vike. «Nei. Jeg tror ikke at du ville ha skadet en kattunge. Men hvorfor sa Knekkstjerne det?»

Brølene fra kattene kom stadig nærmere, og det samme gjorde lukten av aggresjon og raseri. Flatfjes så seg nervøst rundt.

«Skynd deg!» sa Ildpote. Det viktigste var at Flatfjes var trygg.

Men Flatfjes ble værende. Hun stirret på ham og så plutselig helt rolig ut. «Ildpote, du tror at jeg er uskyldig, og det er jeg takknemlig for. Hvis du tror meg, vil kanskje de andre tro meg også. Og jeg vet at Blåstjerne kommer til å høre på meg og gi meg en rettferdig behandling. Jeg kan jo ikke flykte for alltid, heller. Jeg er for gammel. Jeg blir her og hører hva klanen vil gjøre med meg.» Hun tidde, og la seg ned igjen.

«Men hva med Tigerklo? Hva hvis han …?»

«Tigerklo er sta, og han vet hvilken makt han har over de andre kattene i klanen – de beundrer ham. Men selv han adlyder Blåstjerne.»

Det raslet i underskogen like ved leiren. Kattene nærmet seg.

«Gå vekk, Ildpote!» freste Flatfjes og blottet de brune tennene. «Du kommer til å få trøbbel hvis du blir sett sammen med meg nå. Du kan ikke hjelpe meg. Du må stole på lederen din, og la henne bestemme hva som skal skje med meg.»

Ildpote innså at Flatfjes hadde bestemt seg. Han dultet snuten borti den pjuskete pelsen hennes og snek seg stille bort. Så satte han seg i skyggen og ventet.

Kattene kom inn i leiren – først kom Blåstjerne og Løvehjerte, og like bak dem kom Snøpels og Akvamarin. Snøpels løp rett bort til barselhulen med halen i været. Tigerklo og Svartstrek strenet inn i lysningen, side om side. De så sinte ut. De andre fulgte etter, Ravnepote og Gråpote utgjorde baktroppen. Da Ildpote fikk øye på vennene sine, trasket han bort til dem.

«Du gikk for å advare Flatfjes, ikke sant?» hvisket Gråpote med det samme Ildpote kom bort.

«Ja, jeg gjorde det,» innrømte Ildpote. «Men hun nekter å dra. Hun stoler på at Blåstjerne behandler henne rettferdig. Var det noen som savnet meg?»

«Bare vi,» svarte Ravnepote.

De kattene som hadde blitt værende i leiren, var i ferd med å våkne. De måtte ha luktet raseriet og hørt nervøsiteten i stemmen til de andre kattene, for de kom løpende ut på lysningen med halene i været.

«Hva er det som har skjedd?» ropte en stripete kriger som ble kalt Virvelvind.

«Knekkstjerne har krevd jaktrettigheter på vårt territorium!» svarte Langhale, høyt nok til at alle kunne høre ham.

«Og han advarte oss om en einstøing som kommer til å skade kattungene våre!» la Akvamarin til. «Det må være Flatfjes!»

Tordenklankattene mjauet, sinte og rasende.

«Stille!» kommanderte Blåstjerne og hoppet opp på Storsteinen. Kattene samlet seg instinktivt rundt henne. Det lød et høyt hyl, og alle snudde seg mot treet hvor de eldre sov. Tigerklo og Svartstrek slepte Flatfjes hardhendt ut av hiet. Hun hylte av raseri mens de dro henne ut på lysningen og slengte henne ned foran Storsteinen. Ildpote spente hver eneste muskel i kroppen. Uten å tenke krøp han sammen i angrepsposisjon og gjorde seg klar til å kaste seg over Tigerklo og Svartstrek.

«Vent, Ildpote,» hvisket Gråpote. «La Blåstjerne ta seg av dette.»

«Hva er det som foregår?» spurte Blåstjerne. Hun hoppet ned fra Storsteinen og så strengt på krigerne sine. «Jeg har ikke gitt dere ordre om å angripe fangen vår.»

Tigerklo og Svartstrek slapp Flatfjes, som krøp sammen og freste og spyttet mot dem. Snøpels kom ut av barselhulen og trengte seg fram gjennom flokken. «Vi rakk tilbake i tide!» gispet hun. «Kattungene er uskadd!»

«Selvfølgelig er de det!» snerret Blåstjerne.

Snøpels så forbløffet på henne. «Men … du har vel tenkt å kaste ut Flatfjes?» mjauet hun og sperret opp de blå øynene.

«Kaste henne ut?» freste Svartstrek og satte klørne ut. «Vi burde drepe henne her og nå!»

Blåstjerne satte de blå øynene i Svartstrek. «Og hva er det egentlig hun har gjort?» spurte hun, iskaldt og rolig.

Ildpote holdt pusten.

«Du var jo på møtet! Knekkstjerne sa at hun hadde …» begynte Svartstrek.

«Knekkstjerne sa bare at det var en einstøing et eller annet sted i skogen,» mjauet Blåstjerne. Stemmen hennes var lav og truende. «Han nevnte ikke Flatfjes ved navn. Kattungene er uskadd. Og Flatfjes skal ikke skades på noen måte mens hun er i min klan.»

Blåstjernes ord ble møtt med taushet, og Ildpote pustet lettet ut.

Flatfjes så respektfullt opp på Blåstjerne. «Jeg forlater dere nå, hvis du ønsker det, Blåstjerne.»

«Det er det ingen grunn til,» svarte Blåstjerne. «Du har ikke gjort noe galt. Du er trygg her hos oss.» Tordenklanens leder løftet blikket og så på kattene som sto rundt Flatfjes og mjauet: «Det er på tide at vi snakker om hvem som virkelig er en trussel mot klanen vår: Knekkstjerne. Vi har allerede begynt å forberede oss på et angrep fra Skyggeklanen. Vi fortsetter med forberedelsene, og patruljerer grensene våre oftere. Vindklanen har forsvunnet. Elveklanen har gitt jaktrettigheter til Skyggeklanens krigere. Tordenklanen står alene mot Knekkstjerne.»

En trassig mumling spredde seg gjennom flokken, og Ildpote kjente at pelsen kriblet av forventning.

«Så vi har ikke tenkt å gå med på Knekkstjernes krav?» mjauet Tigerklo.

«Klanene har aldri delt jaktrettigheter før,» svarte Blåstjerne. «De har alltid klart seg med det de har klart å fange på sitt territorium. Det er ingen grunn til at det skal forandre seg nå.» Tigerklo nikket.

«Men klarer vi å forsvare oss hvis Skyggeklanen angriper?» spurte Vesleøre med skjelvende stemme. «Vindklanen klarte det ikke! Og Elveklanen prøvde ikke engang!»

Blåstjerne så på ham med et fast blikk. «Vi er nødt til å prøve. Vi gir ikke opp territoriet vårt uten kamp.»

Ildpote kikket rundt seg, og så at alle kattene nikket.

«Jeg går til Månesteinen i morgen,» erklærte Blåstjerne. «Stjerneklanens krigere kan gi meg den styrken jeg trenger for å lede Tordenklanen gjennom denne mørke tiden. Nå må dere få dere litt hvile. Vi har mye å gjøre i morgen. Nå vil jeg gjerne snakke med Løvehjerte.» Hun snudde og gikk mot hiet sitt uten et ord.

Mange av kattene så forbløffet ut da Blåstjerne nevnte Månesteinen. Nå samlet alle kattene seg i grupper og hvisket til hverandre med opprømte stemmer.

«Hva er Månesteinen?» spurte Ildpote.

«Det er en stein som ligger dypt under bakken, og som lyser i mørket,» hvisket Gråpote med ærbødighet i stemmen. «Alle klanlederne må tilbringe en natt ved Månesteinen når de blir valgt til leder. Der deler Stjerneklanens krigere med dem.»

«Deler hva da med dem?»

Gråpote rynket pannen. «Jeg vet ikke,» innrømte han. «Jeg vet bare at de nye lederne må sove ved steinen, og mens de sover, får de noen helt spesielle drømmer. Etterpå får de ni liv, og tar navnet ’stjerne’.»

Ildpote så etter Flatfjes, som haltet mot hiet sitt. Det så ut til at Tigerklos røffe behandling hadde slått opp igjen den gamle skaden hennes. Ildpote trasket mot hiet sitt, og bestemte seg for å be Spraglepels om mer valmuefrø i morgen.

«Så, hva skjedde?» mjauet Støvpote ivrig og stakk hodet ut av hiet. I sin iver etter å høre om klansmøtet hadde han tydeligvis glemt at han foraktet Ildpote.

«Det er som Langhale sier – Knekkstjerne krevde jaktrettigheter …» begynte Gråpote.

Sandpote og Støvpote satt og lyttet, mens Ildpote stirret utover leiren. Han så silhuettene til Blåstjerne og Løvehjerte. De satt tett inntil hverandre utenfor hiet til Blåstjerne og snakket lavt sammen.

Så fikk han øye på Ravnepote utenfor hiet til krigerne. Tigerklo sto ved siden av ham. Ildpote så at Ravnepote la ørene bakover og krympet seg under Tigerklos harde ord. Den mørke krigeren, som var dobbelt så stor, ruvet over ham, øynene og tennene glitret hvitt i måneskinnet. Hva var det han sa til Ravnepote? Ildpote skulle til å snike seg nærmere for å høre hva de sa, da Ravnepote trakk seg unna, bråsnudde og løp over lysningen.

Ildpote sa hei til Ravnepote da han kom bort til hiet, men han la knapt merke til det. Han gikk inn til soveplassen sin uten et ord.

Ildpote reiste seg for å følge etter ham, men med det samme kom Løvehjerte bort.

«Vel,» sa Tordenklanens nestleder og gikk bort til lærlingene. «Det ser ut til at Ildpote, Gråpote og Ravnepote har nådd enda et viktig stadium i opplæringen.»

«Hva da?» spurte Gråpote ivrig.

«Blåstjerne vil at dere skal bli med henne til Månesteinen!» Løvehjerte så hvor skuffet Sandpote og Støvpote ble, og la til: «Ikke vær redd, dere to – dere skal også få bli med dit en gang. Nå trenger vi dere her i leiren. Jeg blir også værende her.»

Ildpote så forbi Løvehjerte og bort på Blåstjerne, som gikk rundt og ga beskjeder til krigerne. Hvorfor hadde hun valgt ham? tenkte han.

«Nå vil hun at dere skal hvile,» fortsatte Løvehjerte. «Men først må dere gå til Spraglepels og hente de urtene dere trenger. Det er en lang tur. Dere trenger noe som demper appetitten og gir dere styrke. Det blir ikke mye tid til å jakte underveis.»

Gråpote nikket, og Ildpote så bort og nikket, han også.

«Hvor er Ravnepote?» spurte Løvehjerte.

«Han har lagt seg allerede,» svarte Ildpote.

«Bra. La ham sove. Dere kan ta med urter til ham også,» mjauet Løvehjerte. «Sov godt. Dere drar ved soloppgang.» Han viftet med halen og gikk tilbake til hiet til Blåstjerne.

«Ok,» mjauet Sandpote. «Dere får gå bort til Spraglepels dere, da.»

Ildpote lyttet etter den sedvanlige irritasjonen i stemmen hennes, men denne gangen var det ingenting. Dette var ikke tiden for sjalusi. Alle kattene sto sammen mot trusselen fra Skyggeklanen.

Ildpote og Gråpote skyndte seg bort til Spraglepels. Det var mørkt inne i bregnetunnelen. Selv ikke fullmånen klarte å trenge gjennom det tette bladverket.

Da de kom ut i lysningen, satt Spraglepels og ventet på dem. «Dere har kommet for å hente reiseurter, går jeg ut fra,» mjauet hun.

«Ja, takk,» svarte Ildpote.

«Jeg har lagt alt klart til dere.» Spraglepels pekte på en bunke med urter som var innpakket i blader. «Dette er nok til dere alle tre. De mørkegrønne urtene demper appetitten, og de andre gir dere energi. Spis begge to like før dere drar. De smaker ikke like godt som ferskt kjøtt, men smaken forsvinner fort.»

«Takk, Spraglepels,» mjauet Ildpote. Han bøyde seg ned og plukket opp en av pakkene. Idet han bøyde seg ned, lente Spraglepels seg fram og strøk ham kjærlig over kinnet med snuten. Ildpote trakk inn den søte, varme lukten av henne og malte til takk.

Gråpote plukket opp de to andre pakkene, og de to vennene snudde og gikk tilbake gjennom tunnelen.

«Lykke til!» ropte Spraglepels etter dem. «Vær forsiktig!»

Da de kom tilbake til hiet sitt, la de fra seg pakkene.

«Håper de ikke smaker altfor fælt!» mumlet Gråpote.

«Det må være veldig langt til Månesteinen. Vi har aldri fått urter før. Vet du hvor det er?» spurte Ildpote.

«Det er utenfor territoriet vårt, ved et sted som heter Høyberget. Den ligger dypt under bakken, i en hule vi kaller Modermunnen.»

«Har du vært der før?» Ildpote var imponert over at Gråpote visste så mye om dette mystiske stedet.

«Nei, men alle lærlinger drar dit før de blir krigere.»

Han ble henrykt ved tanken på at han skulle bli kriger, og han rettet seg opp i ryggen.

«Ikke få for høye forhåpninger nå – vi må fremdeles gjøre ferdig opplæringen,» sa Gråpote advarende, som om han hadde lest tankene hans.

Ildpote kikket opp på stjernene som lyste på den svarte nattehimmelen. Månehøy var over. «Vi burde få oss litt søvn,» mjauet han. Men han skjønte ikke hvordan han skulle få sove, når han var så oppspilt. Han hadde vært med på klansmøtet, og nå skulle han dra til Månesteinen. Så langt unna det gamle kosepuslivet hans føltes!

Kapittel 14

KULDEN TRENGTE SEG inn gjennom marg og bein, og mørket la seg rundt Ildpote. Han hørte ingenting, og neseborene ble fylt av den tunge, mugne lukten av våt jord.

Plutselig dukket det opp en kule av lys som blendet ham fullstendig. Lyset var gnistrende og kaldt som stjerneskinn. Så sluknet det igjen, like plutselig som det hadde kommet. Så letnet mørket, og Ildpote oppdaget at han var i skogen. De velkjente luktene av trær var betryggende. Han trakk inn de fuktige, grønne duftene og kjente at han ble roligere. Plutselig lød et hjerteskjærende hyl inne i skogen. Ildpote reiste bust. Det var hylene fra vettskremte katter, som kom løpende ut av skogen. Ildpote kjente igjen tordenklankattene idet de løp forbi, men han sto som fastfrosset, ute av stand til å røre seg. Så kom det noen svære katter, enorme, svarte krigere med onde øyne. De kom løpende mot ham, bakken dirret under de svære potene deres. Inne fra skyggene hørte han et høyt, desperat, rasende skrik. Gråpote!

Ildpote våknet med et rykk, vettstkremt. Drømmen forsvant langsomt, men det ringte i ørene, og pelsen strittet. Da han åpnet øynene, så han ansiktet til Tigerklo, som sto utenfor og kikket inn i hiet hans. Ildpote spratt opp og var plutselig lys våken.

«Er det noe galt, Ildpote?» spurte Tigerklo.

«Bare en drøm,» mumlet Ildpote.

Tigerklo så på ham og sa kort: «Vekk de andre. Vi drar snart.»

Utenfor farget soloppgangen himmelen gyllen, og duggen glitret på bregnene. Det kom til å bli en varm dag når solen sto opp, men det kjølige draget i luften minnet ham om at det ikke var lenge til løvfall.

Ildpote, Gråpote og Ravnepote jafset i seg urtene de hadde fått av Spraglepels. Tigerklo og Blåstjerne satt og så på dem, klare til å dra. De andre kattene i leiren sov fremdeles.

«Æsj!» klagde Gråpote. «Jeg visste at de var bitre. Hvorfor kunne vi ikke bare spist en deilig, feit mus isteden?»

«Disse urtene stagger sulten mye lenger,» svarte Blåstjerne. «Og de gir dere styrke. Vi har en lang reise foran oss.»

«Har dere spist urtene deres allerede?» spurte Ildpote.

«Jeg kan ikke spise noe hvis jeg skal dele drømmer med Stjerneklanen ved Månesteinen i natt,» svarte Blåstjerne.

Ildpote kjente at det kriblet i potene. Han verket etter å komme av gårde. Den skremmende drømmen forsvant med dagslyset og de velkjente stemmene rundt ham. Det eneste som var igjen var minnet om et skarpt lys, og Blåstjernes ord …

De fem kattene gikk gjennom bregnetunnelen og ut av leiren.

Løvehjerte kom tilbake med en patrulje. «Vær forsiktig!» mjauet han.

Blåstjerne nikket. «Jeg stoler på at du sørger for at leiren er trygg mens vi er borte,» sa han.

Løvehjerte så på Gråpote og bøyde hodet. «Husk at du snart er en kriger nå,» mjauet han. «Ikke glem hva jeg har lært deg.»

Gråpote så hengivent på Løvehjerte. «Jeg kommer aldri til å glemme det, Løvehjerte,» mjauet han, og gned hodet mot den gylne pelsen hans.

De gikk i retning av Firetre. Det var den raskeste veien til Vindklanens territorium, og Høyberget lå bakenfor der igjen.

Mens Ildpote sprang bortover lysningen mot Storsteinen, kunne han fremdeles lukte sporene etter klansmøtet i går. Han fulgte etter de andre over lysningen og oppover bakken, inn i Vindklanens territorium. Landskapet ble stadig brattere, og mer steinete, og til slutt måtte de hoppe fra stein til stein oppver den bratte åssiden.

Ildpote stanset da de nådde toppen. Foran dem flatet landskapet ut til et svært platå. Det blåste ganske kraftig, gresset duvet, og greinene vaiet i vinden.

Luktene av Vindklanen hang fremdeles igjen, men de var svake. Enda sterkere, og bitrere, var luktene av Skyggeklanen.

«Alle klanene har rett til å ferdes trygt til Månesteinen, men Skyggeklanen har tydeligvis ikke noen respekt for krigerkodeksen lenger, så hold øynene åpne,» advarte Blåstjerne. «Men vi jakter ikke utenfor vårt territorium. Vi må følge krigerkodeksen, selv om Skyggeklanen ikke gjør det.»

De la i vei over platået mens solen steg stadig høyere på himmelen, og fulgte stien gjennom røsslyngen. Ildpote hadde blitt vant til å leve i skogen. Når han beveget seg ut av skyggene fra trekronene, ble den røde pelsen hans varm og svett, og solen brant i ryggen. Han var takknemlig for den svale vinden fra skogene bak dem.

Plutselig bråstoppet Tigerklo. «Pass dere!» hvisket han. «Jeg lukter en skyggeklanpatrulje!»

Ildpote og de andre løftet snuten i været, og ganske riktig – vinden bar med seg lukten av skyggeklankrigere.

«Vinden blåser fra dem mot oss. De merker ikke at vi er her hvis vi fortsetter denne veien,» mjauet Blåstjerne. «Men vi må skynde oss. Hvis de kommer nærmere, kommer de til å oppdage oss. Vi nærmer oss utkanten av Vindklanens territorium.»

De skyndte seg videre, hoppet over steiner og trasket gjennom røsslyngen, som luktet deilig og søtt. Ildpote snuste og så seg over skulderen, på utkikk etter skyggeklanpatruljen. Men luktene ble gradvis svakere. De må ha snudd, tenkte han lettet.

Til slutt kom de til høylandet. Tobeiningene hadde forandret det til det ugjenkjennelige. Brede stier gikk på kryss og tvers over de grønne og gylne engene, og det var tobeininghi overalt. Ildpote fikk øye på den velkjente, grå stien i det fjerne, og en sur lukt sved i snuten.

«Er det Tordenstien?» spurte han Gråpote.

«Ja,» svarte Gråpote. «Den strekker seg opp fra Skyggeklanens territorium. Ser du Høyberget bakenfor der?»

Ildpote stirret mot horisonten. «Betyr det at vi må krysse Tordenstien?»

«Jepp,» mjauet Gråpote. Stemmen hans var selvsikker, nesten munter.

«Kom igjen!» mjauet Blåstjerne og sprang videre. «Vi kan være framme ved månehøy hvis vi holder dette tempoet.»

Ildpote og de andre fulgte etter henne nedover bakken, bort fra de golde jaktmarkene til Vindklanen og inn i det frodige territoriet til tobeiningene.

De gikk videre langs hekken. Et par ganger kjente Ildpote lukten av byttedyr i buskene, men urtene til Spraglepels hadde stagget sulten. Solen var fremdeles varm og brant mot ryggen, selv i skyggen av hekken.

De nærmet seg et tobeininghi. Det sto på en svær platting av hvit stein, og rundt det var det flere mindre hi. Kattene la seg flatt og snek seg rundt gjerdet. Plutselig lød det bjeffing og snerring like bak dem, og alle kattene bråsnudde.

Hunder! Ildpote kjente at hjertet gjorde et hopp. Han krummet ryggen og reiste bust.

Tigerklo kikket inn gjennom gjerdet. «Ingen fare! De er bundet,» hvisket han.

Ildpote så på de to hundene som halte og dro i båndet knapt ti halelengder unna. De var noe helt annet enn de bortskjemte hundene som holdt til i hagene i Tobeiningstedet. Disse vesenene stirret på ham med ville, morderiske øyne. De reiste seg opp på to bein og halte og dro i båndene. De snerret og bjeffet, og blottet de skarpe tennene. Etter en stund brølte en tobeining til dem, og hundene tidde. Kattene gikk videre.

Solen var på vei ned da de kom til Tordenstien. Blåstjerne gjorde tegn til at de skulle stoppe og vente bak hekken. Stanken fikk det til å svi i øynene og halsen. Ildpote stirret på de svære monstrene som suste fram og tilbake foran dem.

«Vi går en om gangen,» mjauet Tigerklo. «Ravnepote, du går først.»

«Nei, Tigerklo,» avbrøt Blåstjerne. «Jeg går først. Du må huske på at lærlingene ikke har krysset Tordenstien før. De må få se hvordan det gjøres.»

Ildpote stirret på Blåstjerne, som gikk bort til Tordenstien og så seg om til begge sider. Hun ventet rolig mens det ene monsteret etter det andre for forbi henne. Så, da det ble stille et øyeblikk, løp hun raskt over til andre siden.

«Kom igjen, Ravnepote, nå har du sett hvordan du gjør det,» mjauet Tigerklo.

Ildpote så at Ravnepote var livredd. Han visste akkurat hvordan vennen hadde det. Han kunne lukte sin egen frykt. Den lille, svarte katten snek seg bort til veien. Det var stille, men Ravnepote nølte.

«Kom igjen!» hveste Tigerklo bak hekken. Ildpote så at Ravnepote strammet musklene og gjorde seg klar til å løpe. Så begynte bakken å dirre under potene hans. Et monster kom til syne i det fjerne og suste i full fart forbi ham. Ravnepote trakk seg unna et øyeblikk, så pilte han mot Blåstjerne. Det kom et monster fra den andre kanten, og virvlet opp støv like ved der hvor potene hans hadde vært bare for et øyeblikk siden. Ildpote kjente at pelsen hans sitret, og han trakk pusten dypt for å roe seg ned.

Gråpote var heldig. Det var stille lenge, og han krysset veien trygt uten at det kom noen monstre. Så var det Ildpotes tur.

«Kom igjen nå,» mjauet Tigerklo. Ildpote kikket bort Tigerklo, og så bort på veien. Så gikk han bort fra hekken. Han ventet i veikanten, slik Blåstjerne hadde gjort. Et digert monster kom susende mot ham. Han stirret på det. Etter dette her, tenkte han og ventet på at det skulle passere. Hjertet hans gjorde et hopp da han så at monsteret svingte ut fra Tordenstien og ut på gresset. Det var på vei rett mot ham! En tobeining lente seg ut av en åpning i siden. Ildpote kastet seg bakover med klørne ute og kjente vindpustet idet monsteret for forbi bare et værhår unna ham. Han krøp skjelvende sammen og stirret etter monsteret, som svingte ut igjen og forsvant i det fjerne. Selv om blodet dunket i ørene, innså han at Tordenstien var stille igjen, og han løp over den. Han løp så fort som han aldri hadde gjort før.

«Jeg trodde du skulle bli hakkemat!» ropte Gråpote idet Ildpote braste inn i ham og dyttet ham nesten over ende.

«Jeg også!» gispet Ildpote. Han prøvde å slutte å skjelve. Han snudde seg, og så at Tigerklo kom løpende over veien mot dem.

«Tobeininger!» freste han da han kom bort til dem.

«Vil du hvile litt før vi går videre?» spurte Blåstjerne Ildpote.

Ildpote så opp. Solen hang lavt på himmelen. «Nei,» svarte han. «Det går bra med meg.» Men han hadde løpt så raskt at potene var såre og ømme.

Kattene fortsatte videre, med Blåstjerne i spissen. Jorden var mørkere på denne siden av Tordenstien, og gresset føltes grovere under potene. Da de nærmet seg Høyberget, ble det mindre frodig rundt dem, bakken ble mer steinete med røsslyng her og der. Klippene var gylne og glødet i solskinnet.

Blåstjerne stanset igjen. Hun fant en solvarm, flat stein som var stor nok til at alle fem kattene fikk plass.

«Se,» mjauet hun og nikket mot en bratt, mørk skråning foran dem. «Modermunnen.» Ildpote kikket opp.

Kattene ventet i taushet. Etter hvert som solen gikk ned bak Høyberget, skimtet han inngangen til hulen – et firkantet, svart hull i midten.

«Vi venter her til månen står høyere på himmelen,» mjauet Blåstjerne. «Dere burde jakte hvis dere er sultne, og hvile dere litt.»

Ildpote ble glad for å få mulighet til å spise. Han var skrubbsulten. Det var tydeligvis Gråpote også. De fulgte lukten av byttedyrene. Ildpote og Ravnepote fulgte etter ham. Tigerklo gikk i motsatt retning, mens Blåstjerne ble sittende. Hun satt taus og urørlig og stirret på Modermunnen.

De tre lærlingene fanget mye mat. De satte seg i fjellsiden og hadde et skikkelig herremåltid. Men selv om det hadde vært en vellykket jakt, var det ingen som sa noe særlig, og luften var tung av spenning og forventning.

Etterpå lå de ved siden av lederen sin og hvilte helt til steinen de lå på var blitt kjølig, og kalde, mørke skygger senket seg over dem. Først da sa Blåstjerne: «Kom. Tiden er inne.»

Kapittel 15

BLÅSTJERNE REISTE SEG og gikk mot Modermunnen. Tigerklo gikk ved siden av henne nedover fjellsiden i takt med skrittene hennes.

«Kom da, Ravnepote!» ropte Gråpote. Ravnepote satt fremdeles på steinen og stirret opp. Da Gråpote ropte på ham, reiste han seg og fulgte langsomt etter. Ildpote innså at vennen hans knapt hadde sagt et ord under hele turen. Er han bare redd for Skyggeklanen, eller er det noe annet som plager ham? tenkte han.

De var nede ved Modermunnen i løpet av et par minutter. Ildpote ble stående ved åpningen og kikket inn. Mørket var svartere enn den mørkeste natt. Ildpote myste og prøvde å se hvor tunnelelen førte hen, men han så ingenting.

Bak ham strakte Gråpote og Ravnepote hals og kikket nervøst inn. Til og med Tigerklo virket skremt over det svarte hullet foran dem. «Hvordan skal vi finne fram når det er så mørkt?» spurte han.

«Jeg vet hvor vi skal,» svarte Blåstjerne. «Bare følg lukten av meg. Ravnepote og Gråpote, dere holder vakt ved inngangen. Ildpote, du blir med meg og Tigerklo til Månesteinen.»

Ildpote ble henrykt. For en ære! Han kastet et blikk bort på Tigerklo. Krigeren satt med hodet høyt hevet, men Ildpote kjente en svak lukt av frykt. Lukten ble sterkere idet Blåstjerne tok et skritt fram.

Tigerklo ristet på det svære hodet og trasket etter Blåstjerne. Ildpote nikket til de to andre lærlingene og fulgte etter.

Da han kom inn i hulen så han fremdeles ingenting. Det stummende mørket kjentes underlig, men han var, til sin store overraskelse, ikke redd, mer ivrig etter å finne ut hva som ventet dem.

Den kalde, fuktige luften trengte gjennom den tette pelsen. Selv de kaldeste nettene var mildere enn luften her inne. Denne bakken har aldri kjent solen varme, tenkte han. Bakken var kald og glatt som is under potene. Den iskalde luften gjorde ham nesten svimmel.

Han fulgte etter Blåstjerne og Tigerklo gjennom mørket. De fant veien ved hjelp av lukt og værhår. De gikk nedover en lang tunnel som svingte først den ene veien og så den andre. Ildpotes værhår strøk langs bergveggen og hjalp ham å finne vei. Nesen hans fortalte ham at Blåstjerne og Tigerklo var bare en halelengde foran ham.

De gikk stadig videre. Hvor langt har vi kommet? undret Ildpote. Han kjente at det kriblet i værhårene. Luften føltes klarere nå. Han snuste igjen, og ble lettet da han kjente lukten av den velkjente verden der oppe. Han luktet torv og mus og den søte duften av røsslyng. Det måtte være et hull i tunnelen et eller annet sted. «Hvor er vi?» mjauet han ut i mørket.

«Vi har kommet inn i Månesteinens hule,» svarte Blåstjerne mykt. «Vent her. Det er snart månehøy.»

Ildpote satte seg på det kjølige gulvet og ventet. Han hørte de stødige åndedragene til Blåstjerne, og den raskere pesingen fra Tigerklo.

Plutselig, i et lysglimt som var enda mer blendende enn solnedgangen, ble hulen opplyst. Ildpote så ingenting etter den bekmørke tunnelen. Han lukket øynene mot det kalde, hvite lyset. Så åpnet han dem igjen og myste mot lyset.

Han så en svær, lysende stein som glitret som om den var lagd av utallige duggdråper. Månesteinen! Ildpote så seg rundt. I det kalde lyset som ble reflektert i steinen, skimtet han veggene av en svær hule. Månesteinen sto i midten, tre halelengder høy.

Blåstjerne stirret opp i taket. Pelsen hennes var kritthvit i lyset fra Månensteinen. Til og med Tigerklos pels glitret sølvblankt. Ildpote fulgte Blåstjernes blikk. Høyt oppe i taket var det en åpning, og han skimtet en liten flik av nattehimmelen. Månen skinte ned i hullet og ned på Månenstein, som glitret som en stjerne.

Ildpote kjente at fryktlukten fra Tigerklo ble stadig sterkere, helt til den ble fullstendig overveldende. Ildpote ble også redd. Hadde han fått øye på noe, noe farlig? Han skimtet en bevegelse og hørte at Tigerklo løp mot inngangen.

«Ildpote?» Blåstjernes stemme var lav og rolig.

«Jeg er her,» svarte han nervøst. Hva var det som hadde skremt Tigerklo?

«Blåstjerne?» mjauet han igjen da hun ikke svarte. Hjerteslagene dundret i ørene hans.

«Alt i orden, unge kriger, ikke vær redd,» mumlet Blåstjerne. Den stødige stemmen hennes var beroligende. «Jeg tror Tigerklo ble overrasket over hvor mektig Månesteinen er. I verdenen der oppe er Tigerklo en sterk og fryktløs kriger, men her nede, hvor Stjerneklanen hersker, trenger man en annen form for styrke. Hva føler du, Ildpote?»

Ildpote snuste ut i luften og tvang kroppen til å slappe av. «Bare min egen nysgjerrighet,» svarte han.

«Det er bra,» sa Blåstjerne.

Ildpote så på Månensteinen. Øynene hans hadde vennet seg til lyset, og han ble ikke blendet lenger. Isteden var det noe nesten beroligende over lyset. Han kom til å tenke på drømmen. Det var Månesteinen han hadde sett!

Ildpote stirret som trollbundet på Blåstjerne som gikk bort til steinen og la seg ned ved siden av den. Hun lente seg fram og berørte steinen med snuten. De blå øynene hennes glitret i lyset før hun lukket dem. Så la hun hodet på potene. Det rykket til i øyelokkene og potene hennes. Sov hun? Så husket Ildpote hva Gråpote hadde sagt: «Lederne må sove ved steinen, og mens de sover, får de noen helt spesielle drømmer.»

Han ventet. Det var ikke like kaldt her inne, men han skalv likevel. Han ante ikke hvor lang tid det hadde gått, men plutselig sluttet steinen å lyse. Hulen ble bekmørk igjen. Ildpote kikket opp på åpningen i taket. Månen hadde glidd forbi og var ute av syne. Bare de bitte små stjernene som glitret på den mørke nattehimmelen.

Ildpote skimtet silhuetten til lederen sin ved siden av Månesteinen. Han ville rope navnet hennes, men våget ikke å bryte stillheten.

Etter en lang stund snakket hun til ham. «Ildpote? Er du der fortsatt?» Stemmen hennes hørtes fjern og opprømt ut.

«Ja, Blåstjerne.» Ildpote hørte at Blåstjerne nærmet seg.

«Skynd deg,» hvisket hun. Han følte pelsen hennes mot sin. «Vi må tilbake til leiren.»

Ildpote løp etter henne, overrasket av hvor raskt hun stormet gjennom mørket. Han fulgte lukten hennes blindt gjennom tunnelen, og hun førte ham trygt ut igjen.

Tigerklo ventet ved åpningen sammen med Gråpote og Ravnepote idet Blåstjerne og Ildpote klatret ut av hulen. Ansiktsuttrykket var morskt, og pelsen hans var litt bustete, men han satt urørlig og verdig.

«Tigerklo.» Blåstjerne hilste ham, men nevnte ingenting om at han hadde løpt fra dem.

Tigerklo slappet av. «Hva fikk du vite?»

«Vi må tilbake til leiren umiddelbart,» mjauet Blåstjerne kort.

Ildpote fikk et glimt av desperasjon i sin leders øyne. Den skremmende følelsen fra drømmen kom tilbake: de flyktende kattene, de store, mørke krigerne, de øredøvende, desperate skrikene. Ildpote prøvde å ignorere den kalde frykten som grep tak i ham, og fulgte etter Blåstjerne og de andre. Var marerittet hans i ferd med å bli virkelighet?

Kapittel 16

DE GIKK TILBAKE samme vei som de hadde kommet. Månen hadde forsvunnet bak skyene. Det var mørkt, men Tordenstien var i det minste stillere nå. Det eneste monsteret de hørte, var langt unna. Kattene krysset stien sammen, og trengte seg gjennom hekken på andre siden.

Ildpote kjente at musklene verket mens de skyndte seg videre. Blåstjerne gikk raskt, med snuten opp og halen i været. Tigerklo sprang ved siden av henne. Ildpote og Gråpote fulgte like bak dem, men Ravnepote ble liggende etter.

«Kom igjen, Ravnepote!» ropte Tigerklo over skulderen.

Ravnepote begynte å løpe til han hadde tatt igjen Ildpote og Gråpote.

«Går det bra med deg?» spurte Ildpote.

«Ja,» peste Ravnepote, uten å møte blikket hans. «Litt sliten, bare.»

De løp ned en dyp kløft og opp på andre siden.

«Hva sa Tigerklo da han kom ut av hulen?» mjauet Ildpote og prøvde å ikke høres altfor nysgjerrig ut.

«Han ville bare sjekke om vi sto og holdt vakt,» svarte Gråpote. «Hvordan det?»

Ildpote nølte. «Luktet han merkelig?» spurte han.

«Bare av den fuktige, gamle hulen,» svarte Gråpote og så overrasket ut.

«Han virket litt nervøs,» sa Ravnepote prøvende.

«Det var han ikke alene om!» mjauet Gråpote og kikket bort på den svarte katten.

«Hva mener du?» spurte Ravnepote.

«Bare at pelsen reiser seg i nakken din hver gang du ser ham for tiden,» hvisket Gråpote. «Du holdt jo på å gå ut av ditt gode skinn da han kom ut av hulen.»

«Jeg ble bare så overrasket,» protesterte Ravnepote. «Og bare innrøm det, det var ganske skummelt ved Modermunnen.»

«Jo da,» sa Gråpote.

Kattene krøp under et gjerde og inn på en kornåker som glitret som sølv i måneskinnet og fulgte grøftekanten langsmed den.

«Men hvordan var det der inne, Ildpote?» spurte Gråpote. «Så du Månesteinen?»

«Ja. Den var fantastisk!» Ildpote kjente at pelsen kriblet når han tenkte på den.

Gråpote sendte ham et beundrende blikk. «Så da er det sant! Steinen lyser faktisk under bakken.»

Ildpote svarte ikke. Han lukket øynene og så for seg Månesteinen. Så kom han til å tenke på drømmen igjen, og åpnet øynene. Blåstjerne hadde rett – de måtte komme seg tilbake til leiren så fort som mulig.

Foran dem hoppet Tigerklo og Blåstjerne gjennom et gjerde og ut av åkeren. Lærlingene fulgte etter. De smøg seg under gjerdet og kom ut på en sti. Det var stien som gikk forbi tobeininghiet og hundene. Ildpote kikket opp, så Tigerklo og Blåstjerne som to silhuetter mot den rosa himmelen. Solen var på vei opp.

«Se!» ropte han til Gråpote og Ravnepote. En fremmed katt hoppet foran de to krigerne.

«Det er en einstøing!» hvisket Gråpote. De tre lærlingene skyndte seg bort.

Den fremmede var en kraftig svart og hvit hannkatt. Han var mindre enn de to krigerne, men muskuløs.

«Dette er Bonden,» forklarte Blåstjerne da lærlingene kom bort. «Han bor i nærheten av dette tobeininghiet.»

«Hei,» mjauet katten. «Jeg har ikke sett noen fra klanen deres på noen måner nå. Hvordan har du det, Blåstjerne?»

«Jeg har det bra, takk,» svarte Blåstjerne. «Og du da, Bonden? Har det vært noe særlig med mat her siden sist?»

«Ikke så verst,» svarte Bonden med et muntert glimt i øyet. «Det er en god ting med tobeiningene – det er alltid masse rotter i nærheten av dem.» Den svarte og hvite hannkatten fortsatte: «Dere har det tydeligvis travelt. Er alt i orden?»

Tigerklo så på Bonden. Et lavt knurr buldret dypt nede i strupen hans. Ildpote merket at Tigerklo var skeptisk til at einstøingen var så nysgjerrig.

«Jeg liker ikke å være borte fra klanen for lenge,» svarte Blåstjerne lett.

«Du er like knyttet til klanen din som en mor er til kattungene sine, Blåstjerne. Som alltid,» svarte Bonden vennlig.

«Hva er det du vil, Bonden?» spurte Tigerklo.

Bonden så bebreidende på ham. «Jeg ville bare advare dere om at det er hunder her. Det er tryggere å gå over åkeren istedenfor forbi bakgården.»

«Vi vet om hundene. Vi så dem tidligere …» begynte Tigerklo utålmodig.

«Vi er takknemlige for advarselen,» avbrøt Blåstjerne. «Takk skal du ha, Bonden. Vi snakkes snart …»

Bonden viftet med halen. «Vær forsiktig,» mjauet han og sprang oppover stien igjen.

«Kom,» kommanderte Blåstjerne og svingte bort fra stien. Hun gikk gjennom det lange gresset mellom stien og gjerdet rundt kornåkeren. De tre lærlingene fulgte etter, men Tigerklo nølte.

«Stoler du på en einstøing?» mjauet han.

Blåstjerne stanset og snudde seg mot ham. «Vil du heller gå forbi hundene?»

«De var bundet da vi gikk forbi dem forrige gang,» påpekte Tigerklo.

«Det betyr ikke at de er bundet nå. Vi går denne veien,» mjauet Blåstjerne. Hun krøp under gjerdet og ut i åkeren. Ildpote gikk etter henne, og så kom Gråpote, Ravnepote og til slutt Tigerklo.

Solen var på vei opp over horisonten. Morgenduggen glitret i hekken, og det så ut til å bli nok en varm dag.

Kattene gikk langs grøftekanten. Ildpote kikket ned i den dype grøfta, som var bratt og full av brennesle. Han luktet et bytte. Det var noe kjent ved den bitre lukten, men det var en lukt han ikke hadde kjent på lenge.

Et øredøvende brøl fikk ham til å bråsnu. Ravnepote sto og gravde i jorden. Noe hadde grepet tak i beinet hans og prøvde å dra ham ned i grøfta.

«Rotter!» freste Tigerklo. «Bonden har sendt oss rett i en felle!»

Før de rakk å reagere, var de omringet. Enorme, brune rotter myldret opp fra grøfta mens de skrek skingrende. De skarpe fortennene deres glitret i solskinnet.

Plutselig hoppet en av dem opp på skulderen til Ildpote. En skarp smerte jog gjennom ham idet rotta satte tennene i ham. En annen grep tak i beinet hans med kraftige kjever.

Ildpote kastet seg ned og prøvde å vri seg løs. Han visste at rottene var svakere enn ham, men det var så mange av dem. Fresing og hyling og spytting fortalte ham at de andre også ble angrepet.

Ildpote strakte ut poten og hogg etter den ene rotta med klørne. Den slapp taket, men en annen bet seg fast i halen hans. Ildpote kjempet av alle krefter mot angriperne, rasende og redd. Han vred på hodet og satte tennene i rotta som hadde klort seg fast i skulderen. Han kjente hvordan knoklene dens knaste mellom tennene, og kroppen ble slapp. Så deiset den ned på bakken.

Ildpote gispet av smerte idet en annen rotte hoppet opp på ryggen hans og bet seg fast. I øyekroken skimtet han hvit pels. Et øyeblikk ble han forvirret, og så merket han at rotta ble dratt av ham. Ildpote snudde seg, og så at Bonden slengte rotta ned i grøfta.

Bonden så seg resolutt rundt og løp bort til Blåstjerne. Hun lå og vred seg på bakken, dekket av rotter. Rask som et lyn satte Bonden tennene i en av dem og dro den rutinert unna. Han slengte den fra seg på bakken og bet tak i en til mens Blåstjerne krympet seg under ham.

Ildpote løp bort til Gråpote, som ble angrepet fra to kanter av to mindre rotter. Ildpote kastet seg over den nærmeste og drepte den med ett bitt. Gråpote klarte å snu seg og satte klørne i den andre. Han grep den mellom tennene og slengte den ned i grøfta så hardt han kunne. Den kom ikke opp igjen.

«De flykter!» ropte Tigerklo.

Og sannelig, de andre rottene pilte i trygghet ned i grøfta. Ildpote hørte kravlingen av bitte små poter mellom brenneslene. Det sved voldsomt i sårene på skulderen og beinet. Han slikket pelsen forsiktig, den var våt og blodig. Den skarpe smaken av blod blandet seg med stanken av rottene.

Ildpote så seg rundt etter Ravnepote. Gråpote sto ved grøftekanten og ropte oppmuntrende til Ravnepote, som slepte seg opp fra grøfta, gjørmete og forslått. En liten rotte hang fremdeles fast i halen hans. Ildpote sprang bort og drepte den mens Gråpote hjalp Ravnepote opp av grøfta.

Nå så han seg rundt etter Blåstjerne. Først fikk han øye på Bonden, som sto ved grøftekanten og speidet etter flere rotter. Blåstjerne lå på stien ved siden av. Ildpote ble vettskremt og løp bort til lederen sin. Den grå pelsen hennes var rød av blod i nakken. «Blåstjerne?» mjauet han.

Blåstjerne svarte ikke.

Plutselig lød et rasende skrik. Ildpote så opp.

Tigerklo hoppet opp på Bonden og dyttet ham i bakken. «Du sendte oss inn i en felle!» freste han.

«Jeg visste ikke at rottene var her!» hveste Bonden og veivet med potene i et forsøk på å komme seg på beina.

«Hvorfor sendte du oss i denne retningen?» freste Tigerklo.

«Hundene!»

«Hundene var bundet da vi gikk forbi dem sist!»

«Tobeiningene slipper dem løs om natten. De vokter hiet deres,» peste Bonden og hev etter pusten under vekten av Tigerklos svære poter.

«Tigerklo! Blåstjerne er skadet!» glapp det ut av Ildpote.

Tigerklo slapp Bonden med en gang. Bonden reiste seg og ristet av seg støvet. Den stolte krigeren løp bort til Blåstjerne og snuste på sårene hennes.

«Er det noe vi kan gjøre?» spurte Ildpote.

«Hun er i Stjerneklanens hender nå,» mjauet Tigerklo alvorlig og tok et skritt tilbake.

Ildpote stirret sjokkert på Tigerklo. Mente han at Blåstjerne var død? Det prikket i pelsen da han så ned på lederen sin. Var det dette åndene i Månesteinen hadde advart henne mot?

Gråpote og Ravnepote hadde også kommet bort, og sto lamslåtte ved siden av lederen sin. Bonden sto et stykke unna, og strakte hals for å se hva som skjedde. Det virket ikke som om Blåstjerne pustet.

«Er hun død?» hvisket Ravnepote.

«Jeg vet ikke. Vi må vente og se,» svarte Tigerklo.

De fem kattene ventet i taushet mens solen steg opp på himmelen. Ildpote tryglet om at Stjerneklanen måtte beskytte lederen deres og sende henne tilbake til dem.

Da rørte Blåstjerne på seg. Det rykket til i haletippen og hun løftet hodet.

«Blåstjerne?» mjauet Ildpote med skjelvende stemme.

«Alt i orden,» hvisket Blåstjerne hest. «Jeg er her fremdeles. Jeg har mistet et liv, men det var ikke mitt niende.»

Gleden strømmet gjennom Ildpote. Han kikket bort på Tigerklo og forventet å se lettelse i ansiktet hans, men den mørke krigeren var fullstendig uttrykksløs.

«Ok,» mjauet Tigerklo i en kommanderende tone. «Ravnepote, hent spindelvev til sårene hennes. Gråpote: Hent noen ringblomster eller sneller.» De to lærlingene løp av gårde. «Bonden, jeg synes at du skal forlate oss nå.»

Ildpote kikket bort på einstøingen som hadde kjempet så tappert for å redde dem. Han hadde lyst til å takke ham, men han torde ikke når Tigerklos stirret så strengt på ham. Istedenfor å si noe, nikket han til Bonden. Det virket som om Bonden forsto, for han nikket tilbake og gikk uten et ord.

Blåstjerne lå fremdeles på den gjørmete stien. «Går det bra med alle sammen?» spurte hun hest.

Tigerklo nikket.

Ravnepote kom løpende mot dem med en svær bunt med spindelvev rundt den ene poten. «Her,» mjauet han.

«Skal jeg legge det over sårene hennes?» spurte Ildpote. «Flatfjes har vist meg hvordan man gjør det.»

«Greit,» svarte Tigerklo. Han gikk bort til grøftekanten og speidet etter rottene.

Ildpote rev av litt spindelvev og begynte å presse det forsiktig over sårene til Blåstjerne.

Hun rykket til under potene hans. «Hadde det ikke vært for Tigerklo, ville rottene ha spist meg levende,» mumlet hun. Stemmen hennes var tykk av smerte.

«Det var ikke Tigerklo som reddet deg. Det var Bonden,» hvisket Ildpote og tok imot mer spindelvev fra Ravnepote.

«Bonden?» Blåstjerne hørtes overrasket ut. «Er han her?»

«Tigerklo sendte ham bort,» svarte Ildpote lavt. «Han tror at Bonden sendte oss inn i en felle.»

«Og hva tror du?» spurte Blåstjerne.

Ildpote så ikke opp. Han konsentrerte seg isteden om å få resten av spindelvevet på plass. «Bonden er en einstøing. Hvorfor skulle han sende oss inn i en felle, og så redde oss?» mjauet han til slutt.

Blåstjerne la seg ned og lukket øynene igjen.

Gråpote kom tilbake med noen snelleblader. Ildpote tygde på bladene og spyttet saften på sårene til Blåstjerne. Han visste at det ville hindre infeksjon, men han skulle likevel ønske at Flatfjes var her.

Tigerklo kom bort til dem. «Vi burde hvile her mens Blåstjerne kommer seg til hektene igjen,» mjauet han.

«Nei,» insisterte Blåstjerne. «Vi må komme oss tilbake til leiren.» Hun ynket seg idet hun stavret seg på beina. «Vi fortsetter.»

Tordenklanens leder haltet langs kanten av åkeren. Tigerklo gikk ved siden av henne med et dystert uttrykk i ansiktet. Lærlingene vekslet nervøse blikk, og fulgte etter dem.

«Det er lenge siden jeg så deg miste et liv, Blåstjerne.» Ildpote overhørte at Tigerklo hvisket til Blåstjerne. «Hvor mange har du mistet nå?»

Ildpote ble overrasket over at han spurte så direkte.

«Det var mitt femte,» svarte Blåstjerne lavt.

Ildpote spisset ørene, men Tigerklo svarte ikke. Han bare gikk videre og så veldig tankefull ut.

Kapittel 17

SOLHØY KOM OG gikk mens kattene gikk gjennom Vindklanens gamle jaktmarker. Den tunge tausheten tydet på at alle var slitne etter kampen mot rottene. Ildpote følte seg mørbanket, og det sved etter rottebitt overalt. Han så at Gråpote haltet, og noen ganger gikk han på tre bein for å avlaste den vonde bakfoten. Men det var Blåstjerne han var mest bekymret for. Hun gikk langsomt, men nektet å stanse for å hvile. Det anspente ansiktsuttrykket, og øynene som var sløret av smerte, avslørte hvor ivrig hun var etter å komme tilbake til leiren.

«Ikke vær redd for skyggeklankrigere,» mjauet hun mellom sammenbitte tenner da Tigerklo stanset og snuste. «Du finner ingen her i dag.»

Hvordan kan hun være så sikker på det? undret Ildpote.

De klatret forsiktig ned den bratte, steinete åssiden ned mot Firetre og gikk inn på den velkjente stien mot leiren. Det var sent på ettermiddagen, og Ildpote begynte å lengte etter hiet sitt, og en svær haug med ferskt kjøtt.

«Jeg kan fremdeles kjenne stanken av Skyggeklanen,» mumlet Gråpote da de gikk gjennom Skyggeklanens jaktmarker.

«Kanskje vinden har ført den med seg fra Vindklanens territorium,» foreslo Ildpote. Han kjente det også, og værhårene hans skalv.

Plutselig stanset Ravnepote. «Hører dere det?» hvisket han.

Ildpote spisset ørene. I begynnelsen hørte han bare de vante skogslydene – løvet som raslet, en due som kurret. Så frøs blodet til is i årene hans. I det fjerne hørte han iltre kamprop og vettskremte skrik fra kattungene.

«Skynd dere!» ropte Blåstjerne. «Nå skjer det som Stjerneklanen advarte meg mot. Leiren blir angrepet!» Hun prøvde å løpe, men snublet og falt. Hun stavret seg på beina igjen og haltet videre.

Tigerklo og Ildpote kastet seg fremover og løp, side om side. Gråpote og Ravnepote fulgte hakk i hæl. Ildpote glemte hvor vondt han hadde. Det eneste han tenkte på, var å beskytte klanen.

Kampropene ble stadig høyere etter hvert som de nærmet seg leiren, og stanken av Skyggeklanen rev i nesen. Han fulgte etter Tigerklo gjennom tunnelen og ut på lysningen.

Der ble de møtt av ville slåsskamper over hele leiren. Tordenklankattene kjempet mot skyggeklankrigere. Kattungene var ikke å se, og Ildpote håpet at de var i barselhulen. Han gjettet at de svakeste av de eldre hadde gjemt seg inni det hule treet.

Det var kjempende krigere overalt. Ildpote fikk øye på Snøpels og Gullblom som klorte og bet en svær, grå hannkatt. Til og med den unge, stripete dronningen Spraglefjes sloss, selv om hun snart skulle ha kattunger. Svartstrek var angrepet av en svær, svart kriger. Tre av de eldre, Vesleøre, Sjakkpels og Enøye kjempet mot en skilpaddemønstret katt som var dobbelt så rask og sterk som dem.

De kastet seg inn i kampen. Ildpote fikk tak i en stripete krigerdronning som var mye større enn ham, og satte tennene i det ene beinet hennes. Hun hylte av smerte og snudde seg mot ham, langet ut med klørne og glefset etter halsen hans. Han dukket unna og unngikk så vidt å bli blitt. Hun var ikke like rask som ham, og han klarte å ta tak i henne bakra og dro henne ned i bakken. Han sparket henne med de sterke bakbeina helt til hun hvinte og kjempet seg løs. Så pilte hun av gårde og gjemte seg i underskogen rundt leiren.

Ildpote så seg rundt etter Blåstjerne. Hun kjempet mot en stripete hannkatt, selv om hun var skadet. Ildpote hadde aldri sett henne slåss før – hun var en farlig motstander, selv om hun var skadet. Motstanderen hennes prøvde å komme seg løs, men hun holdt ham fast og klorte ham så hardt at han kom til å bære merker etter det i flere måner.

Så fikk han øye på en hvit skyggeklankatt med kullsvarte poter som dro en av Tordenklanens eldre ut av barselhulen. Ildpote husket de karakteristiske svarte potene fra møtet. Svartfot! Skyggeklanens nestleder drepte den gamle katten med ett eneste slag, og så stakk han den svære poten sin inn i barselhulen. Kattungene hylte og skrek – fullstendig forsvarsløse nå som mødrene deres var ute og kjempet mot Skyggeklanens krigere.

Ildpote skulle til å løpe bort til kattungene da han kjente en sviende smerte i siden, og bråsnudde. En mager, skilpaddemønstret katt hoppet opp på ryggen hans. Idet han ramlet i bakken, prøvde han å rope til de andre at kattungene var i fare. Han forsøkte desperat å komme seg løs fra kattens jerngrep, og vred seg for å holde øye med barsehulen.

Svartfot hadde allerede dratt ut to kattunger, og nå strakte han seg etter en tredje.

Ildpote rakk ikke å se mer, for den skilpaddemønstrede katten klorte ham på magen med bakpotene. Ildpote kom seg på beina og la seg flatt ned på bakken, som om han overga seg. Det trikset hadde fungert før, og det fungerte denne gangen også. Idet motstanderen tok ham i et triumferende grep og satte tennene i nakken hans, kastet han seg oppover så hardt han kunne og slengte krigeren av seg. Han spant rundt og angrep den perplekse katten. Denne gangen viste han ingen nåde – han bet henne i skulderen så hardt han kunne, et bitt som sendte henne hylende ut i underskogen.

Ildpote sprang bort til barselhulen og stakk hodet inn i hiet. Svartfot var ikke å se. Inne i hiet satt Flatfjes, bøyd over kattungene. Den grå pelsen hennes var flekkete av blod, og det ene øyet var hovent. Hun kikket opp og freste rasende, men da hun så at det var ham, sa hun: «Alt i orden. Jeg skal beskytte dem.»

Ildpote stirret på Flatfjes som roet ned de hjelpeløse kattungene, og kom til å tenke på Knekkstjernes advarsel. Han hadde ikke tid til å tenke på det nå. Han ble nødt til å stole på Flatfjes. Han nikket kort og løp ut igjen.

Det var bare noen få skyggeklankrigere igjen i leiren. Ravnpote og Gråpote kjempet side om side mot en svær, svart hannkatt, helt til han flyktet hylende inn i buskene. Snøstorm og Svartstrek jagde de siste inntrengerne ut av leiren og ga dem noen ekstra kloremerker.

Ildpote satte seg ned, fullstendig utslitt, og så seg rundt i leiren. Den var fullstendig rasert. Lysningen var flekket av blod, og pelsdotter virvlet rundt i luften. Veggen av underskog som omga leiren var revet opp der hvor inntrengerne hadde trengt seg inn.

Tordenklankattene samlet seg ved Storsteinen, en etter en. Gråpote kom bort og satte seg ved siden av ham. Han var andpusten, og det rant blod fra det ene øret. Ravnepote la seg ned og begynte å slikke et sår på halen. Dronningene løp bort til barselhulen for å se til kattungene. Ildpote kjente at han ventet nervøst på at de skulle komme tilbake. Han så ingenting, for kattene hadde samlet seg foran hulen. Han ble lettet da han hørte gledesrop borte fra barselhulen.

Snøpels kom ut av hulen og manøvrerte seg fram gjennom flokken, etterfulgt av Flatfjes. Den hvite dronningen tok et skritt fram og sa: «Kattungene er trygge, takket være Flatfjes. En skyggeklankriger drepte modige Rosehale og prøvde å ta kattungene, men Flatfjes jagde ham vekk.»

«Det var ingen hvilken som helst skyggeklankriger heller,» sa Ildpote. Han var fast bestemt på å vise klanen at Flatfjes hadde hjulpet dem. «Jeg så ham. Det var Svartfot.»

«Nestlederen deres!» gispet Spraglefjes, som hadde kjempet så tappert for å beskytte de ufødte kattungene sine.

Flokken spredde seg for å slippe fram Blåstjerne. Hun haltet bort til lærlingene. Ildpote skjønte at noe var galt av det alvorlige ansiktsuttrykket hennes.

«Spraglepels er hos Løvehjerte,» sa hun lavt. «Han er skadet. Det ser stygt ut.» Hun snudde seg mot Storsteinen hvor krigeren lå, en urørlig bylt av støvete, gyllen pels.

Gråpote brølte fortvilet og sprang bort til Løvehjerte. Spraglepels, som hadde stått bøyd over Tordenklanens nestleder, tok et skritt tilbake for å la lærlingen dele tunge med veilederen sin for aller siste gang. Da Gråpotes sørgmodige hyl gjallet gjennom lysningen, kjente Ildpote at det kriblet i pelsen, og det var som om blodet frøs til is i årene. Det var det samme hylet han hadde hørt i drømme! Et øyeblikk fikk han nesten panikk, men han ristet det av seg. Han måtte være rolig, for Gråpotes skyld.

Ildpote kikket bort på Blåstjerne, som nikket. Ildpote tasset bort til vennen sin, som sto ved siden av Storsteinen. Han stanset foran Spraglepels.

Hun så sliten ut, og øynene hennes var mørke av sorg. «Jeg kan ikke hjelpe Løvehjerte nå,» sa hun lavt til ham. «Han er på vei opp til Stjerneklanen.» Hun strøk seg inntil ham. Varmen fra pelsen hennes var trøstende.

De andre kattene satt i taushet og så på solen som gikk langsomt ned bak trærne. Etter en lang stund reiste Gråpote seg og ropte: «Han er borte!» Han la seg ned ved siden av Løvehjerte og hvilte hodet på potene. Resten av klanen gikk fram for å hedre sin kjære nestleder for aller siste gang.

Ildpote gjorde det samme. Han slikket Løvehjerte i nakken og mumlet: «Takk for din visdom. Du har lært meg så mye.» Så satte han seg ned ved siden av Gråpote og begynte å slikke ørene hans.

Blåstjerne ventet til alle kattene hadde gått før hun gikk forsiktig bort. Det virket ikke som om Gråpote la merke til henne. Ildpote så bort mens Blåstjerne snakket med sin gamle venn for aller siste gang.

«Å, hva skal jeg gjøre uten deg, Løvehjerte,» hvisket hun. Så haltet hun bort til hiet sitt og la seg ned utenfor og stirret sørgmodig ut i luften. hun prøvde ikke engang å slikke den blodige, matte pelsen sin. Det var første gang Ildpote hadde sett henne så nedslått, og det gikk kaldt gjennom ham.

Han satt sammen med Gråpote og Løvehjerte til månen sto høyt på himmelen. Ravnepote kom også bort og holdt sin sørgende venn med selskap. Tigerklo kom bort og delte tunge med Løvehjerte en kort stund. Ildpote var nysgjerrig på hva han kom til å si, men Tigerklo var taus mens han slikket den matte pelsen hennes. Ildpote ble forvirret over at han så mer på Ravnepote enn på den døde nestlederen sin.

Spraglepels gikk rundt i leiren og trøstet stelte sår. Ildpote så at hun gikk bort til Blåstjerne to ganger, men hver gang ble hun sendt bort for å ta seg av de andre. Først da hun hadde tatt seg av sårene til alle de andre kattene, lot Blåstjerne henne få stelle sårene sine.

Da Spraglepels var ferdig, gikk hun inn i hiet sitt. Blåstjerne reiste seg og stavret seg opp på Storsteinen. Alle kattene hadde tydeligvis ventet på henne, for så snart hun sto på sin vanlige plass, samlet kattene seg foran Storsteinen, uvanlig tause og alvorlige.

Ildpote og Ravnepote kom seg også på beina og gikk bort til Storsteinen. Gråpote ble værende hos Løvehjerte. Gråpote lå fremdeles med snuten mot Løvehjertes gylne pels, som ble stadig kaldere.

«Det er snart månehøy,» mjauet Blåstjerne idet Ildpote satte seg ved siden av Ravnepote. «Og det er min plikt – så altfor, altfor tidlig – å utnevne Tordenklanens nye nestleder.» Stemmen hennes var sliten og sørgmodig.

Ildpote kikket bort på krigerne. Alle stirret forventningsfullt på Tigerklo. Til og med Snøstorm hadde snudd seg mot den svarte hannkatten. Tigerklos værhår dirret forventningsfullt.

Blåstjerne trakk pusten dypt og fortsatte: «Jeg sier dette foran Løvehjerte, sånn at sjelen hans kan høre meg, og godkjenne mitt valg.» Hun nølte. «Jeg har ikke glemt katten som hevnet Rødhales død, og bar hans døde kropp tilbake til oss. Slik fryktløs lojalitet trenger Tordenklanen nå enda mer enn før.» Blåstjerne tidde et øyeblikk, og så mjauet hun med høy, klar stemme: «Tigerklo er Tordenklanens nye nestleder.»

Det lød et anerkjennende brøl fra flokken. Svartstrek og Langhale brølte høyest. Snøstorm satt helt rolig med lukkede øyne og halen pakket pent rundt seg. Han nikket langsomt.

Tigerklo løftet haken stolt, og lyttet til klanen med halvlukkede øyne. Så gikk han gjennom flokken og tok imot hyllesten med små nikk før han hoppet opp på Storsteinen og stilte seg ved siden av Blåstjerne. «Tordenklan!» mjauet han. «Det er en ære å få være Tordenklanens nye nestleder. Jeg hadde aldri trodd at jeg skulle få oppleve en så høy rang, men jeg skal tjene dere så godt jeg kan, i Løvehjertes ånd.» Han bukket alvorlig og hoppet ned fra Storsteinen.

Ildpote hørte at Ravnepote mumlet «Å, nei!» Han snudde seg nysgjerrig mot vennen sin.

Ravnepote hang med hodet. «Hun skulle aldri ha valgt ham!» mumlet han.

«Er det Tigerklo du snakker om?» hvisket Ildpote.

«Han har lengtet etter å bli nestleder helt siden han tok seg av Rødhale …» mjauet Ravnepote. Så tidde han brått.

«Tok seg av Rødhale?» gjentok Ildpote. Tusen spørsmål virret gjennom hodet hans. Hva var det Ravnepote visste? Var det han fortalte om kampene mot Elveklanen sant likevel? Var det Tigerklo som drepte Rødhale?

Kapittel 18

«FORTELLER DU ILDPOTE hvordan jeg beskyttet Rødhale?»

En kuldegysning for nedover Ildpotes nakke.

Ravnepote kastet seg rundt med frykt i blikket. Tigerklo raget over dem, med tennene blottet i et truende snerr.

Ildpote hoppet opp og vendte seg mot den nye nestlederen. «Han sa bare at han skulle ønske du hadde vært her for å beskytte Løvehjerte også, det var bare det!» mjauet han snarrådig.

Tigerklo så fra den ene til den andre, så lusket han lydløst bort. Ravnepotes grønne øyne var sløret av skrekk, og han begynte å skjelve ukontrollert.

«Ravnepote?» mjauet Ildpote skrekkslagent.

Men Ravnepote så ikke på ham engang. Med senket hode listet han seg tilbake til Gråpote og krøp sammen ved siden av ham. Han presset den magre, svarte kroppen sin mot Gråpotes tykke pels, som om han frøs.

Ildpote så hjelpeløst på de to vennene som satt sammenkrøpet ved siden av Løvehjertes døde kropp. Han visste ikke hva annet han skulle gjøre, så han tasset bort og satte seg ved siden av dem, klar for å sitte der natten gjennom.

Mens månen gikk sin gang over dem, kom andre katter til for å være med på vaken. Blåstjerne kom sist, da det var stille og rolig i leiren. Hun sa ingenting, men satte seg litt for seg selv og stirret så sorgtungt på sin døde nestleder at Ildpote måtte se bort.

Ved soloppgang kom en gruppe eldre for å bære Løvehjerte til gravplassen. Gråpote fulgte etter for å hjelpe til med å grave hullet der den store krigeren skulle få sitt siste hvilested.

Ildpote gjespet og strakte på seg. Kulden gikk gjennom marg og bein. Det var snart løvfall og skogen var innhyllet i tåke, men over disen kom en rosenrød morgenhimmel til syne. Han så at Gråpote forsvant inn i underskogen sammen med de eldre.

Ravnepote hoppet opp på alle fire og skyndte seg tilbake til lærlinghulen. Ildpote fulgte langsomt etter ham. Da han kom fram, lå den svarte katten sammenkrøpet med snuten stukket innunder halen, som om han sov.

Ildpote var for sliten til å si noe. Han sirklet rundt det mosedekte leiet, la seg til rette og sov lenge.

«Du må våkne!»

Ildpote hørte Støvpotes stemme fra huleinngangen. Han åpnet øynene. Ravnepote var allerede våken og satt ved siden av ham med rak rygg og spissede ører. Ildpote ble overrasket da han så den velkjente grå skikkelsen. Han hadde ikke hørt at han kom tilbake etter å ha begravd Løvehjerte.

«Blåstjerne har innkalt til et nytt møte,» hveste Støvpote til dem og kom fram fra bregnene.

De tre lærlingene krabbet ut av den varme hulen. Solen hadde allerede passert sitt høyeste punkt, og luften kjentes kaldere enn før. Ildpote skalv, og magen murret. Han husket ikke når han sist hadde spist, og han lurte et øyeblikk på om han kom til å få mulighet til å jakte i dag.

Ildpote, Gråpote og Ravnepote skyndte seg for å slutte seg til flokken som hadde samlet seg nedenfor Storsteinen.

Tigerklo sto nedenfor Blåstjerne og talte. «Under kampene mistet vår leder nok et liv. Nå som hun bare har fire av sine ni liv igjen, skal jeg utnevne livvakter som alltid skal befinne seg ved hennes side. Ingen katt skal få nærme seg henne uten at vaktene er til stede.» De ravgule øynene glimtet mot Ravnepote, og deretter så han på resten av forsamlingen. «Svartstrek og Langhale,» fortsatte han og så på krigerne sine, «dere skal være Blåstjernes livvakter.»

Svartstrek og Langhale nikket betydningsfullt og rettet seg opp.

Så talte Blåstjerne. Stemmen hennes var mild og beroligende etter nestlederens kommandobrøl. «Takk, Tigerklo, for din lojalitet. Men klanen må forstå at jeg fortsatt er der for dem. Ingen katt skal nøle med å ta kontakt med meg, og jeg snakker gjerne med hvem som helst, med eller uten livvaktene mine til stede.» Blikket hennes streifet så vidt Tigerklo. «Ifølge krigerkodeksen er klanens sikkerhet viktigere enn enkeltmedlemmenes sikkerhet.» Hun tidde et øyeblikk, og det himmelblå blikket hvilte på Ildpote. «Og nå vil jeg gjerne invitere Flatfjes til å bli med i Tordenklanen.»

Noen av krigerne mjauet overrasket. Blåstjerne kikket bort på Snøpels, som nikket enig. De andre dronningene så på i taushet.

Blåstjerne fortsatte. «Hennes dåder i går kveld beviste at hun er tapper og lojal. Hvis hun har lyst, vil vi ønske henne velkommen som fullt medlem av klanen.»

Flatfjes, som satt i utkanten av mengden, så opp på klanlederen og mjauet: «Jeg er beæret, Blåstjerne, og jeg tar imot tilbudet.»

«Fint,» mjauet Blåstjerne med fast stemme, som om saken nå var avgjort.

Ildpote malte tilfreds og dultet borti Gråpote. Det overrasket ham at det betydde så mye for ham at Blåstjerne viste Flatfjes tillit.

Blåstjerne fortsatte: «I går kveld klarte vi å forsvare oss mot Skyggeklanen, men de utgjør fortsatt en stor trussel mot oss. Reparasjonene vi påbegynte i dag morges, fortsetter. Grensene våre skal patruljeres hele tiden. Vi må ikke tro at krigen er over.»

Tigerklo reiste seg med halen løftet og så olmt ned på kattene som var samlet. «Skyggeklanen angrep mens vi var borte fra leiren,» brølte han. «De valgte et godt tidspunkt. Hvordan visste de at leiren var så dårlig bevoktet? Har de øyne i vår leir?»

Ildpote grøsset da Tigerklo satte de kalde øynene sine i Ravnepote. Noen av kattene fulgte den nye nestlederens blikk og stirret forundret på den svarte lærlingen. Ravnepote så i bakken og trippet nervøst.

Tigerklo fortsatte. «Det er fortsatt en stund til solnedgang. Vi må konsentrere oss om å gjenoppbygge leiren. Men hvis dere i mellomtiden skulle mistenke noe eller noen, så si fra til meg. Jeg kan forsikre dere om at alt dere sier vil bli behandlet konfidensielt.» Han nikket som tegn på at han var ferdig, så snudde han seg og murret til Blåstjerne.

Kattene skilte lag og begynte å gå rundt i leiren for å vurdere skadene og organisere arbeidsgrupper.

«Ravnepote!» ropte Ildpote, som fortsatt var sjokkert over at Tigerklo hadde hintet om at hans egen lærling hadde forrådt klanen. Men Ravnepote hadde allerede bykset bort. Ildpote så at han tilbød seg å hjelpe Snauhale og Snøstorm. Så løp han av gårde for å sanke kvister til å tette hullene i grensegjerdet med. Det var åpenbart at Ravnepote ikke hadde lyst til å prate.

«La oss gå og hjelpe ham,» foreslo Gråpote. Stemmen var tonløs og sliten, og blikket matt.

«Gå du. Jeg kommer straks,» svarte Ildpote. «Jeg skal bare sjekke hvordan Flatfjes har det etter slåsskampen med Svartfot.»

Han gikk bort til hiet til Flatfjes ved det falne treet. Hun lå utstrakt i solen med et tankefullt uttrykk i øynene.

«Ildpote,» malte hun da hun så ham. «Så fint at du er her.»

«Jeg ville bare se hvordan det gikk med deg,» mjauet Ildpote.

«Gamle vaner varer lenger enn gamle lukter, eller hva?» mjauet Flatfjes og viste et glimt av sin gamle fandenivoldskhet.

«Ja, de gjør visst det,» innrømte Ildpote. «Hvordan går det med deg?»

«Jeg kjenner litt til den gamle beinskaden, men jeg kommer til å bli bra igjen,» sa Flatfjes.

«Hvordan klarte du å kjempe mot Svartfot?» spurte Ildpote og klarte ikke å skjule beundringen i stemmen.

«Svartfot er sterk, men han er ikke særlig listig. Det var mer utfordrende å slåss mot deg.»

Ildpote gransket den gamle kattens øyne etter glimt av munterhet, men så ikke noe.

Hun fortsatte: «Jeg har kjent ham siden han var kattunge. Han har ikke forandret seg – han er en bølle, men ikke særlig smart.»

Ildpote satte seg ned ved siden av henne. «Jeg er ikke overrasket over at Blåstjerne spurte deg om å bli med i klanen,» malte han. «Du viste virkelig hvor lojaliteten din lå i går kveld.»

Flatfjes viftet med halen. «En virkelig lojal katt ville kanskje heller kjempet sammen med klanen som hadde oppdratt henne.»

«Men da ville jo jeg ha slåss for tobeiningene mine!» påpekte Ildpote.

Flatfjes kikket beundrende bort på ham. «Godt sagt, unge mann. Men du har alltid vært en tenker.»

Ildpote kjente et sting av sorg i hjertet da han husket at Løvehjerte hadde sagt det samme. «Savner du Skyggeklanen?» spurte han Flatfjes.

«Jeg savner Skyggeklanen,» mjauet hun. «I alle fall slik den var før.»

«Før Knekkstjerne ble leder?» spurte Ildpote nysgjerrig.

«Ja,» svarte Flatfjes lavt. «Han forandret klanen.» Hun lo hest. «Han har alltid vært flink til å holde taler. Han kunne få deg til å tro at en mus var en kanin hvis han bestemte seg for det. Det var kanskje derfor jeg var så blind for hans feil.»

Den gamle hunnkatten stirret tomt ut i luften, overmannet av minner.

«Vedder på at du ikke kan gjette hvem som er den nye medisinkatten i Skyggeklanen,» mjauet Ildpote, som plutselig hadde kommet på hva han hadde fått vite under klansmøtet. Det føltes som om det var mange måner siden.

Det så ut til at ordene fikk Flatfjes til å vende tilbake til nåtiden. «Ikke Snufsepus, vel?»

«Jo.»

Flatfjes ristet på hodet. «Men han kan jo ikke engang kurere sin egen forkjølelse.»

«Det var det Gråpote sa også!» De malte fornøyd sammen en stund, så reiste Ildpote seg. «Nå skal du få hvile. Kall på meg hvis det er noe du trenger i dag.»

Flatfjes løftet hodet. «Før du går – jeg hørte du var innblandet i et rotteslagsmål, Ildpote. Sugde de blod av deg?»

«Det går bra. Spraglepels har behandlet meg med ringblomst.»

«Det er ikke alltid ringblomst er sterkt nok mot rottebitt. Gå og finn deg en tue med ramsløk du kan rulle deg i. Det trekker ut resten av giften rottene kan ha etterlatt seg. Men,» la hun tørt til, «det er ikke sikkert at hulekameratene dine kommer til å takke meg for det rådet.»

«Men det gjør jeg. Tusen takk, Flatfjes!» malte Ildpote.

«Gå forsiktig, unge mann.» Flatfjes så ham inn i øynene et øyeblikk, så la hun haken ned på forpotene og lukket øynene.

Ildpote smatt under greinene rundt hiet til Flatfjes og satte kursen mot gulltorntunnelen, på jakt etter ramsløk. Solen var i ferd med å gå ned, og han hørte at dronningene holdt på å legge kattungene sine.

«Hvor har du tenkt deg?» snerret en stemme fra skyggen. Det var Svartstrek.

«Flatfjes sa at jeg skulle gå og –»

«Du må ikke ta ordre fra den kjeltringen!» hveste krigeren. «Gå og hjelp til med reparasjonene. Ingen katt får lov til å forlate leiren i natt!» Han viftet med halen fra side til side.

«Ja, Svartstrek,» mjauet Ildpote og senket hodet underdanig. Han snudde seg og murret Møkkstrek lavt, så satte han kursen mot leirgrensen, der han så at Gråpote og Ravnepote var opptatt med å reparere et stort hull i det grønne.

«Hvordan går det med Flatfjes?» spurte Gråpote da Ildpote kom travende.

«Det går bra. Hun sa at jeg burde gni ramsløk på rottebittene. Jeg var på vei for å finne det, men Svartstrek beordret meg til å bli i leiren,» sa Ildpote.

«Ramsløk?» mjauet Gråpote. «Det skulle jeg gjerne prøvd. Jeg har fortsatt vondt i beinet.»

«Jeg kan godt snike meg ut og finne litt,» tilbød Ildpote seg. Han likte ikke den nedlatende måten Svartstrek hadde behandlet ham på og ville gjerne gripe muligheten til å overliste ham. «Ingen kommer til å legge merke til om jeg sniker meg ut gjennom hullet her. Jeg tar bare et par kaninhopp.»

Ravnepote rynket pannen skeptisk, men Gråpote nikket. «Vi dekker deg,» hvisket han.

Ildpote gned snuten takknemlig mot ham og hoppet ut gjennom hullet i grensegjerdet.

Så snart han var utenfor leiren, satte han kursen mot ramsløken, det var lett å finne fram, takket være den skarpe lukten. Månen var i ferd med stige opp på den fiolette himmelen, og solen sank ned over horisonten. En kald vind rusket Ildpote i pelsen. Plutselig kjente han lukten av katter. Han snuste vaktsomt i luften. Skyggeklanen? Nei, bare Tigerklo og to andre katter. Han snuste i luften igjen. Svartstrek og Langhale! Hva gjorde de der?

Ildpote ble nysgjerrig og krøket seg sammen. Han listet seg gjennom underskogen, pote for pote, og sørget for at vinden blåste mot ham så han ikke skulle bli oppdaget. Krigerne sto i skyggen av en bregneklynge, med hodene tett sammen. Snart var Ildpote nærme nok til å høre dem snakke.

«Stjerneklanen vet jo at lærlingen min har vært lite lovende helt fra begynnelsen av, men jeg hadde aldri trodd at han ville forråde oss!» snerret Tigerklo.

Ildpote sperret opp øynene, og sjokket fikk det til å prikke i pelsen. Det hørtes ut som om Tigerklo hadde tenkt å gjøre mer enn bare å hinte om at Ravnepote hadde forrådt klanen.

«Hvor lenge sa du at Ravnepote var borte under reisen til Modermunnen,» spurte Svartstrek.

«Lenge nok til å rekke bort til Skyggeklanens leir og tilbake,» svarte nestlederen dystert.

Pelsen på Ildpotes hale strittet sint til værs. Det er umulig, tenkte han. Han var sammen med meg hele tiden!

Nå hørte han Langhales stemme. Han mjauet høyt av opphisselse. «Han har sikkert sagt at Tordenklanens leder og den sterkeste krigeren var borte fra leiren. Hvorfor skulle de ellers angripe da de gjorde det?»

«Vi er den siste klanen som holder stand mot Skyggeklanen. Vi må fortsette å være sterke,» malte Tigerklo. Stemmen hans var fløyelsmyk og lav nå. Han ventet taust på svar.

Det var Svartstrek som svarte, ivrig, som om han fortsatt var Tigerklos lærling som ville gi riktig svar på et spørsmål om jaktteknikker. Ordene hans fikk Ildpote til å miste pusten av redsel. «Og klanen ville ha det bedre uten en forræder som Ravnepote.»

«Jeg må si at jeg er enig med deg, Svartstrek,» murret Tigerklo følelsesladet. «Selv om han er min egen lærling …» Han tidde, som om han var for oppbrakt til å si noe mer.

Ildpote hadde hørt nok. Han glemte helt ramsløken og snek seg så fort og stille han kunne tilbake til leiren.

Han bestemte seg for ikke å fortelle Ravnepote det han hadde hørt. Han kom til å bli livredd. Ildpote tenkte så det knakte. Hva skulle han gjøre? Tigerklo var klanens nestleder, en stor kriger, og dessuten populær blant alle de andre kattene. Ingen kom til å høre på beskyldninger fra en lærling. Men Ravnepote var i fare. Ildpote ristet på seg for å klarne hodet. Det var bare én ting han kunne gjøre – han måtte fortelle det han hadde hørt til Blåstjerne og overbevise henne om at han snakket sant!

Kapittel 19

GRÅPOTE OG RAVNEPOTE holdt fortsatt på med å reparere hullet da Ildpote kom tilbake. De hadde latt det være igjen et hull som var akkurat stort nok til at han kunne klemme seg gjennom og inn i leiren igjen.

«Jeg fant ikke noe ramsløk,» peste Ildpote idet han snek seg inn. «Svartstrek lusket rundt der ute.»

«Det gjør ikke noe,» mjauet Gråpote. «Vi kan se om vi finner noe i morgen.»

«Jeg kan gå og be Spraglepels om litt valmue til deg,» foreslo Ildpote. Han var bekymret over det matte uttrykket i vennens øyne og så at smerten fikk musklene hans til å spenne seg.

«Nei, ikke tenk på det,» sa Gråpote. «Det går bra med meg.»

«Det koster meg ingenting,» insisterte Ildpote, og før Gråpote rakk å si ham imot, bykset han mot hiet til Spraglepels.

Hun gikk fram og tilbake i den lille lysningen, blikket var sløret av bekymring.

«Går det bra med deg?» spurte Ildpote.

«Stjerneklanens ånder er urolige. Jeg tror de forsøker å fortelle meg noe,» svarte hun og viftet urolig med halen. «Hva kan jeg hjelpe deg med?»

«Jeg tror Gråpote trenger noen valmuefrø til beinet sitt,» forklarte Ildpote. «Han har fortsatt vondt etter rottebittene.»

«Smerten ved å miste Løvehjerte får smertene i beinet til å kjennes verre. Men han kommer til å bli helt bra igjen, ikke vær bekymret. Men du har rett, i mellomtiden vil det hjelpe med noen valmuefrø.» Spraglepels gikk inn i hulen sin og kom ut igjen med en tørket valmueblomst. Hun la den forsiktig på bakken. «Bare rist ut et frø eller to og gi det til ham,» mjauet hun.

«Takk,» mjauet Ildpote. «Er du sikker på at det går bra med deg?»

«Gå og se til vennen din,» svarte Spraglepels og så bort.

Ildpote løftet valmuehodet med tennene og begynte å gå sin vei.

«Vent,» hvisket Spraglepels plutselig.

Ildpote snudde seg forventningsfullt rundt og møtte det gyllenbrune blikket. Øynene hennes brant mot ham.

«Ildpote,» mjauet hun. «Stjerneklanen talte til meg for mange måner siden, før du ble med i klanen. Jeg føler på meg at de vil at jeg skal si dette til deg nå. De sa at bare ilden kan redde klanen vår.»

Ildpote stirret forundret på Spraglepels.

Den merkelige intensiteten forsvant fra blikket hennes. «Vær forsiktig, Ildpote,» mjauet hun med sin vanlige stemme og snudde seg bort.

«Vi ses,» svarte Ildpote usikkert. Han gikk lydløst tilbake gjennom bregnetunnelen. Han tenkte på det hun hadde sagt, men han forsto ikke hva det betydde. Hvorfor hadde hun delt det med ham? Alle som bodde i skogen anså da ilden for sin fiende? Han ristet frustrert på hodet og løp bort til lærlinghulen.

«Gråpote,» hvisket Ildpote i øret på sin sovende venn. De hadde fått lov til å hvile hele formiddagen, etter å ha jobbet med reparasjoner nesten hele natten. Tigerklo hadde gitt dem beskjed om å være klare ved solhøy. Det sterke, gule lyset som sivet inn i hulen fortalte Ildpote at det nærmet seg.

Han hadde sovet urolig den natten. Drømmene virvlet gjennom hodet hans hver gang han sovnet, forvirrende og utydelige, mørke og truende.

«Gråpote,» hvisket Ildpote enda en gang. Men vennen rørte seg ikke. Han hadde spist to av valmuefrøene før han la seg til å sove, og nå sov han dypt.

«Er du våken, Ildpote?» mjauet Ravnepote fra soveplassen sin.

Ildpote mjauet lavt. Han hadde villet snakke med Gråpote før Ravnepote våknet.

«Ja,» svarte han.

Ravnepote satte seg opp i sengen av mose og lyng og begynte å vaske seg med raske tungetak. «Har du tenkt å vekke ham?» spurte han og nikket i retning av Gråpote.

En dyp stemme snerret utenfor inngangen. «Det håper jeg virkelig. Opplæringen begynner snart.»

Ildpote og Ravnepote skvatt til.

«Du må våkne, Gråpote!» Ildpote dyttet borti vennen med en klo. «Tigerklo venter på oss!»

Gråpote løftet hodet. Han så fortsatt søvndrukken ut.

«Er dere klare?» ropte Tigerklo.

Ildpote og Ravnepote krabbet ut av hulen og blunket da de kom ut i solen.

Nestlederen ventet på dem ved trestubben. «Kommer den siste av dere også?» spurte han.

«Ja,» svarte Ildpote, som ville forsvare vennen sin. «Han har akkurat våknet.»

«Litt opplæring kommer til å gjøre ham godt,» snerret Tigerklo. «Han har sørget lenge nok nå.»

Ildpote så inn i de truende, ravgule øynene et par sekunder. De var kriger og lærling, men et øyeblikk så de på hverandre som fiender.

Gråpote karet seg søvnig ut av hulen.

«Blåstjerne er snart klar, Ildpote,» sa Tigerklo. Ordene fikk Ildpote til å glemme hvor sint han var. Hans første opplæringstime med Blåstjerne! Det kriblet i kroppen av spenning og glede. Han hadde trodd at hans sårede mentor skulle hvile enda lenger.

«Gråpote,» fortsatte Tigerklo. «Du kan være med på min opplæringstime. Tror du at du klarer det, Ravnepote?» Han så olmt på lærlingen sin. «Du brant deg jo stygt på nesler mens vi andre kjempet mot rottene.»

Ravnepote kikket i bakken. «Det går bra,» mjauet han.

Gråpote og Ravnepote fulgte etter nestlederen ut gjennom inngangen til leiren. Ravnepote gikk med hodet senket ut gjennom gulltorntunnelen.

Ildpote satte seg til å vente på Blåstjerne. Hun lot ham ikke vente lenge. Den grå dronningen kom ut av hulen sin og ruslet over lysningen. Pelsen var fortsatt sammenfiltret der hun hadde ferske sår, men hun gikk selvsikkert og viste ikke tegn til smerte. «Kom,» ropte hun til ham.

Ildpote så at hun overraskende nok kom alene. Svartstrek og Langhale var ikke å se. En tanke slo ham, og i det samme fikk spenningen han følte et anstrøk av engstelse: Nå hadde han mulighet til å snakke med Blåstjerne på egen hånd.

Han nådde henne igjen mens hun var på vei mot gulltorntunnelen og gikk rett bak henne. «Kommer vaktene dine også?» spurte han nølende.

Blåstjerne svarte uten å se seg tilbake. «Jeg har beordret Svartstrek og Langhale til å hjelpe til med å reparere leiren. Å sikre leiren er vår første prioritet.»

Ildpote kjente at hjertet dunket raskere nå. Han skulle fortelle henne om Ravnepote så snart de var ute av leiren.

De to kattene fulgte stien bort mot sandgropen. Stien var overstrødd med gylne blader som akkurat hadde falt ned fra trærne og som knaste under potene på dem. Ildpote tenkte så det knakte for å finne de riktige ordene. Hva skulle han si til Blåstjerne? At Tigerklo forsøkte å kvitte seg med lærlingen sin? Og hva skulle han si når Blåstjerne spurte ham om hvorfor? Kunne han si at han hadde en mistanke om at Tigerklo hadde drept Rødhale? Enda han ikke hadde noe bevis utover det Ravnepote så opprømt hadde fortalt under klansmøtet?

Da de kom til sandgropen, hadde Ildpote ennå ikke sagt noe. Lysningen var tom.

«Jeg har bedt Tigerklo om å drive opplæring i en annen del av skogen i dag,» forklarte Blåstjerne idet hun ruslet inn i midten av lysningen. «Jeg vil konsentrere meg om dine kampegenskaper, og jeg vil at du også skal konsentrere deg om dem – og det betyr ingen distraksjoner.»

Jeg må si det nå, tenkte Ildpote. Hun må få vite at Ravnepote er i fare. Potene kriblet av engstelse. Jeg kommer ikke til å få en slik mulighet igjen …

Plutselig så han en brå bevegelse i øyekroken. Et grått lyn for forbi snuten hans, og Ildpote falt forover da forpotene ble slått innunder ham. Han vaklet, men gjenvant så balansen, snudde seg raskt og så at Blåstjerne satt rolig ved siden av ham. «Får jeg oppmerksomheten din nå?» snerret hun.

«Ja, Blåstjerne. Jeg beklager!» svarte han fort og så rett inn i de blå øynene.

«Det var bedre, Ildpote. Du har vært sammen med oss i mange måner nå. Jeg har sett deg slåss. Du var rask mot rottene og voldsom mot Skyggeklanens krigere. Du overlistet Gråpote den første dagen vi møttes, og du nedkjempet Flatfjes med din list.» Hun stoppet opp, så senket hun stemmen og hvisket alvorlig: «Men en vakker dag kommer du til å møte en motstander som også er alt dette – rask og voldsom og listig. Det er min plikt å forberede deg på den dagen.»

Ildpote nikket, fullstendig oppslukt av det hun sa. Sansene hans var i full beredskap. Alle tanker om Ravnepote og Tigerklo var borte, og de tunge luktene og ørsmå lydene i skogen trengte seg på ham.

«La oss se hvordan du slåss,» beordret Blåstjerne. «Angrip meg.»

Ildpote gransket henne og lurte på hvordan han skulle begynne. Blåstjerne sto mindre enn en kaninlengde fra ham. Hun var dobbelt så stor, så det ville være bortkastet energi å bruke vanlige poteslag mot henne. Men om han kunne bykse rett opp på ryggen hennes med et kraftig hopp, kunne han kanskje bringe henne ut av balanse? Hun hadde ikke tatt det gjennomtrengende blikket fra ham et eneste sekund. Ildpote møtte blikket hennes, og så kastet han seg fremover.

Han hadde forsøkt å lande rett på skuldrene hennes, men Blåstjerne var klar. Idet Ildpote traff henne, rullet hun rundt på ryggen. I stedet for å lande på skuldrene hennes, havnet han til sin store forundring på magen hennes. Hun grep tak i ham med alle fire potene og slengte ham lett fra seg. Ildpote følte at han var blitt jagd bort som en plagsom kattunge. Han landet hardt på den støvete bakken og ble liggende og hive etter pusten en stund før han kom seg på beina igjen.

«Interessant strategi, men blikket ditt røpte hvor du hadde tenkt deg,» snerret Blåstjerne, reiste seg og ristet støvet fra den tykke pelsen. «Prøv igjen!»

Denne gangen så Ildpote på skuldrene hennes, men siktet seg inn mot potene. Når Blåstjerne kastet seg ned i bakken, kunne han treffe henne når hun var sammenkrøket. En følelse av tilfredshet jog gjennom Ildpote da han bykset, men følelsen ble til forvirring da Blåstjerne helt uventet kastet seg opp i luften, så han landet med et brak på bakken der hun hadde stått bare et øyeblikk tidligere. Hun beregnet det helt perfekt – idet han landet, braste hun ned på ham, og klemte pusten ut av ham.

«Nå får du prøve deg på noe jeg ikke forventer,» hveste hun inn i øret på ham, klatret bort fra ham og rygget bakover med et utfordrende blikk.

Ildpote kom seg på beina igjen. Han peste og ristet rasende på seg. Flatfjes hadde ikke vært like vanskelig. Denne gangen strakte han ut forpotene idet han kastet seg mot Blåstjerne. Hun reiste seg opp på bakbeina og brukte forpotene til å vri ham unna. Ildpote merket at han var i ferd med å miste festet og kavet med bakpotene i sanden, men det var for sent, og han falt tungt over på siden.

«Ildpote,» mjauet Blåstjerne rolig mens han nok en gang karet seg opp på beina, «du er sterk og rask, men du må lære deg å få kontroll over hurtigheten og kroppsvekten, så det ikke blir så lett for meg å bringe deg ut av balanse. Prøv en gang til.»

Ildpote rygget bort fra henne. Han var varm, støvete og andpusten. Frustrasjonen jog gjennom ham. Denne gangen skulle han overliste mentoren sin. Han krøp langsomt sammen og begynte å snike seg mot Blåstjerne. Hun krøp sammen på samme måte og hveste mot ham da han nærmet seg. Han løftet en pote og slo mot det venstre øret hennes. Hun dukket for å unngå slaget og reiste seg så hun ruvet over ham. Ildpote rullet raskt rundt på ryggen, gled innunder kroppen hennes og sparket med begge bakbeina opp mot magen hennes i en eneste bevegelse. Blåstjerne ble kastet bakover og landet på den sandete bakken med et høyt stønn.

Ildpote snudde seg rundt og bykset opp på potene igjen. Han triumferte. Så oppdaget han at Blåstjerne lå på bakken, og for første gang husket han på skadene hennes. Hadde sårene blitt slått opp igjen? Han skyndte seg bort til henne og gransket henne. Til hans store lettelse så han at øynene hennes lyste stolt mot ham.

«Det var mye bedre,» peste hun. Hun reiste seg og ristet seg. «Nå er det min tur.»

Hun kastet seg over ham, så han ramlet i bakken. Så trakk hun seg tilbake og lot ham komme seg opp før hun bykset på ham igjen. Ildpote forsøkte å beskytte seg, men nok en gang fikk hun ham lett over ende.

«Se hvor stor jeg er, Ildpote! Ikke prøv å kjempe imot når jeg angriper. Bruk hodet. Hvis du er rask nok til å unngå meg, så unngå meg.»

Ildpote kom seg på beina igjen og forberedte seg på at hun skulle angripe. Denne gangen kjørte han ikke potene ned i den myke bakken, men sto lett, med vekten på tærne. Da Blåstjerne kastet seg mot ham, hoppet han elegant ut av veien, reiste seg opp på bakbeina og dyttet den flygende kroppen forbi seg.

Blåstjerne landet elegant på alle fire poter og snudde seg. «Utmerket! Du lærer raskt,» malte hun. «Men det var en enkel manøver. La oss se hvordan du takler denne.»

De trente helt til solnedgang. Ildpote sukket lettet da han hørte Blåstjerne mjaue: «Det er nok for i dag.» Hun virket litt sliten og stiv, men hun hoppet likevel lett ut av sandgropen.

Ildpote kravlet etter henne. Musklene verket, og han var svimmel av alt han hadde lært. Da de gikk sammen mellom trærne, gledet han seg til å fortelle om opplæringen til Gråpote og Ravnepote. Og det var ikke før de nådde grensen til leiren at Ildpote kom på at han hadde glemt å fortelle Blåstjerne om Ravnepote.

Kapittel 20

DA ILDPOTE KOM tilbake til leiren, hadde den begynt å se litt bedre ut. Kattene hadde lappet og reparert hele dagen. Snøpels og Gullblom var fortsatt opptatt med å forsterke veggene i barselhulen, men ytterveggene så solide og sikre ut.

Ildpote travet over lysningen for å se om det var noe ferskt bytte å få. Han gikk forbi Sandpote og Støvpote som gjorde seg klare for å dra ut på neste patrulje.

«Beklager,» mjauet Sandpote da Ildpote snuste forventningsfullt rundt stubben. «Vi spiste de to siste musene.»

Ildpote trakk på skuldrene. Han kunne fange mat selv senere. Han satte kursen mot lærlinghulen, der Gråpote satt med ryggen inn mot stubben og slikket på en av forpotene.

«Hvor er Ravnepote?» spurte Ildpote idet han satte seg.

«Ikke kommet tilbake fra oppdraget sitt ennå,» svarte Gråpote. «Se på den, du!» Han rakte fram poten så Ildpote skulle se på den. Tredeputen var opprevet og blødde fortsatt. «Tigerklo sendte meg ut for å fiske, og så tråkket jeg på en skarp stein i bekken.»

«Det ser ut til å være ganske dypt. Du burde få Spraglepels til å ta en titt på det,» mjauet Ildpote. «Hvor sendte Tigerklo Ravnepote, forresten?»

«Jeg vet ikke. Jeg sto med kaldt vann opp til livet,» murret Gråpote. Han reiste seg og haltet mot hulen til Spraglepels.

Ildpote la seg ned med blikket festet på inngangen til leiren og ventet på Ravnepote. Etter å ha hørt det krigerne snakket om kvelden i forveien, klarte han ikke å la være å tenke på at noe forferdelig kom til å skje med ham. Hjertet gjorde et hopp da han så at Tigerklo kom inn i leiren alene.

Han ventet enda lenger. Månen sto høyt på himmelen. Ravnepote skulle da ha kommet hjem nå? Ildpote ønsket at han hadde snakket med Blåstjerne da han hadde sjansen. Han så at Svartstrek og Langhale voktet hulen hennes nå, og han ville i alle fall ikke at de skulle overhøre samtalen.

Tigerklo hadde med seg et ferskt bytte som han delte med Snøstorm utenfor krigerhulen. Ildpote merket at han var veldig sulten. Kanskje han skulle gå på jakt – det kunne jo hende at han møtte Ravnepote utenfor leiren. Mens han lå og lurte på hva han skulle gjøre, så han at Ravnepote kom travende inn i leiren. Lettelsen fikk kroppen hans til å sitre, og det var ikke bare fordi Ravnepote hadde et ferskt bytte i munnen.

Lærlingen kom rett bort til Ildpote og slapp maten fra seg på bakken. «Nok til alle tre!» mjauet han stolt. «Og den burde smake ekstra godt, for den er fanget på Skyggeklanens territorium.»

Ildpote gispet. «Har du jaktet på Skyggeklanens territorium?»

«Det var det jeg fikk i oppdrag å gjøre,» forklarte Ravnepote.

«Sendte Tigerklo deg inn på fiendens territorium for å jakte?» Ildpote trodde nesten ikke sine egne ører. «Det må vi fortelle Blåstjerne. Det er altfor farlig!»

Da Ravnepote hørte Blåstjernes navn, ristet han på hodet. Han så jaget ut og øynene var redde. «Bare ikke si noe om det, greit?» hveste han. «Jeg overlevde. Jeg klarte til og med å fange et bytte. Det er det viktigste.»

«Du overlevde denne gangen,» freste Ildpote.

«Hysj! Tigerklo ser på oss. Bare spis din del og ikke si noe!» sa Ravnepote sint. Ildpote trakk på skuldrene og tok en bit. Ravnepote spiste fort og unngikk Ildpotes blikk. «Skal vi spare noe til Gråpote?» spurte han etter en stund.

«Han har gått til Spraglepels,» murret Ildpote med munnen full av mat. «Han hadde skåret seg i poten. Jeg vet ikke når han kommer tilbake.»

«Spar så mye du vil til ham, da,» sa Ravnepote som plutselig hørtes helt utslitt ut. «Jeg er sliten, jeg trenger å sove.» Han reiste seg og trengte seg inn i hiet.

Ildpote ble sittende og se på at resten av leiren gjorde seg klar for natten. Han var nødt til å fortelle Ravnepote hva han hadde overhørt i skogen kvelden i forveien. Han måtte få vite hvor stor fare han var i.

Tigerklo lå ved siden av Snøstorm og delte tunge, men uten å slippe lærlinghiet med blikket. Ildpote gjespet for å vise Tigerklo hvor sliten han var. Så reiste han seg og gikk inn til Ravnepote.

Ravnepote sov, men Ildpote skjønte på rykningene i potene og værhårene at han drømte. Han forsto at det ikke var noen god drøm på de spinkle pipene og klynkene. Plutselig bykset den svarte katten opp på alle fire. Pelsen strittet til alle kanter, og han krummet ryggen.

«Ravnepote!» mjauet Ildpote forskrekket. «Ro deg ned. Du er i hiet. Det er bare jeg som er her!»

Ravnepote så seg forvirret omkring.

«Det er bare meg,» gjentok Ildpote.

Ravnepote blunket og så ut til å kjenne igjen vennen sin. Han falt sammen på sengen igjen.

«Ravnepote,» mjauet Ildpote alvorlig. «Det er noe du er nødt til å vite. Noe jeg hørte i går kveld da jeg var ute og lette etter ramsløk.» Ravnepote så bort, han skalv fortsatt etter drømmen, men Ildpote fortsatte. «Ravnepote, jeg hørte at Tigerklo fortalte Svartstrek og Langhale at du hadde forrådt Tordenklanen. Han sa at du hadde sneket deg bort under turen til Modermunnen og fortalt Skyggeklanen at leiren vår var ubevoktet.»

Ravnepote snudde seg raskt mot Ildpote. «Men det har jeg jo ikke gjort,» utbrøt han forskrekket.

«Naturligvis ikke,» sa Ildpote. «Men Svartstrek og Langhale tror det, og Tigerklo har overbevist dem om at de må bli kvitt deg.»

Ravnepote var målløs. Pusten hans gikk i korte gisp.

«Hvorfor vil Tigerklo bli kvitt deg, Ravnepote?» spurte Ildpote forsiktig. «Han er en av klanens sterkeste krigere. Hva er det ved deg han finner så truende?» Ildpote hadde en følelse av at han allerede visste svaret, men han ville høre sannheten fra Ravnepotes egen munn. Han ventet mens Ravnepote famlet etter ord.

Til slutt krøp den svarte lærlingen nærmere Ildpote og hvisket hest inn i øret hans: «Fordi det ikke var Elveklanens nestleder som drepte Rødhale, men Tigerklo.»

Ildpote nikket taust, og Ravnepote fortsatte. Han snakket lavt og stemmen var så anstrengt at den brast: «Rødhale drepte Elveklanens nestleder –»

«Så det var altså ikke Tigerklo som drepte Eikehjerte?» avbrøt Ildpote.

Ravnepote ristet på hodet. «Nei, det var det ikke. Etter at Rødhale hadde drept Eikehjerte, beordret Tigerklo meg tilbake til leiren. Jeg ville bli igjen, men han brølte til meg at jeg skulle dra, så jeg løp inn mellom trærne. Jeg burde bare ha løpt av gårde, men jeg kunne ikke dra når de fortsatt sloss, så jeg snudde og snek meg tilbake for å se om Tigerklo trengte hjelp. Da jeg kom tilbake, hadde alle krigerne fra Elveklanen flyktet, og bare Rødhale og Tigerklo var igjen. Rødhale så at den siste krigeren løp av gårde, og Tigerklo –» Ravnepote tidde og svelget tungt. «Tigerklo k-kastet seg over ham. Han satte tennene i nakken på Rødhale så han falt i bakken. Da løp jeg. Jeg vet ikke om Tigerklo så meg eller ikke. Jeg bare løp og løp til jeg kom tilbake til leiren.»

«Hvorfor sa du ikke noe om det til Blåstjerne?» spurte Ildpote forsiktig.

«Tror du hun ville trodd på meg?» Ravnepote rullet desperat med øynene. «Tror du på meg?»

«Naturligvis gjør jeg det,» mjauet Ildpote. Han slikket Ravnepote mellom ørene for å forsøke å trøste vennen. Han måtte finne en ny mulighet til å fortelle Blåstjerne om Tigerklos forræderi. «Ikke tenk mer på det, jeg skal finne ut av det,» lovet han. «I mellomtiden må du passe på å holde deg i nærheten av meg eller Gråpote.»

«Vet Gråpote om det? At de vil kvitte seg med meg?»

«Nei, ikke ennå. Men jeg må fortelle ham det.»

Ravnepote la seg ned på magen og stirret fremfor seg.

«Det går bra, Ravnepote,» malte Ildpote og dultet borti den magre svarte kroppen med snuten. «Jeg skal hjelpe deg ut av knipa.»

Gråpote tasset inn i hulen. Sandpote og Støvpote hadde kommet hjem fra patrulje for en liten stund siden og lå og sov.

«Hei!» mjauet Gråpote og hørtes lystigere ut enn han hadde gjort på mange dager.

Ildpote våknet med én gang. «Du høres bedre ut,» malte han.

Gråpote slikket Ildpote på øret. «Spraglepels la noe gugge på såret mitt og fikk meg til å ligge stille i timevis. Jeg tror jeg sovnet. Jeg håper den bokfinken der ute var til meg, jeg var så sulten.»

«Det var den. Ravnepote fanget den i går. Tigerklo sendte ham inn i –»

«Hold munn, dere to,» snerret Sandpote, «noen av oss prøver å sove.»

Gråpote himlet med øynene. «Kom igjen, Ildpote. Spraglefjes har fått unger; la oss gå og hilse på dem.»

Ildpote malte tilfreds. Omsider var det noe å feire i Tordenklanen. Han kikket ned på Ravnepote som fortsatt sov, og tasset stille ut av hulen. Sammen med Gråpote travet han over lysningen mot barselhulen. Solen som var i ferd med å stå opp, varmet pelsen, og han strakte tilfreds på den smidige ryggen og de sterke beina.

«Slutt å vise deg sånn!» ropte Gråpote over skulderen. Ildpote sluttet å strekke på seg og bykset etter vennen.

Snøstorm satt ved inngangen til barselhulen og holdt vakt. «Er dere her for å hilse på de nye kattungene?» mjauet han da Ildpote og Gråpote nærmet seg.

Ildpote nikket.

«Én om gangen, og dere må vente litt; Blåstjerne er der inne nå,» sa Snøstorm.

«Du kan få gå først,» sa Ildpote. «Jeg går og snakker med Flatfjes mens jeg venter.» Han bukket ærbødig til Snøstorm og satte kursen mot hiet til Flatfjes.

Den gamle katten satt og vasket seg konsentrert bak ørene med halvlukkede øyne.

«Ikke si at du venter regn!» ertet Ildpote.

Flatfjes kikket opp. «Du har hørt for mange historier av de eldre,» mjauet hun. «Hva er vitsen med å vaske ørene hvis de uansett blir regnet på?»

Ildpote kjente at det rykket til i værhårene, så morsomt var det. «Har du tenkt å hilse på det nye kullet til Spraglefjes?» spurte han.

Flatfjes stivnet og ristet på hodet. «Jeg tror ikke det vil være særlig populært,» snerret hun.

«Men de vet jo at du reddet –» begynte Ildpote.

«Hunnkatter er veldig beskyttende når kattungene er helt nyfødte. Særlig når det er første kullet. Jeg tror det er best jeg holder meg unna,» svarte Flatfjes i et tonefall som ikke inviterte til innsigelser.

«Som du vil. Men jeg skal i alle fall hilse på dem. Jeg tror det er et godt tegn at det har kommet nye unger i leiren.»

Flatfjes trakk på skuldrene. «Noen ganger,» murret hun dystert.

Ildpote snudde seg og gikk mot barselhulen. Det var blitt overskyet, og luften var friskere nå. Et kraftig vindkast rusket i pelsen og fikk bladene til å rasle rundt i lysningen.

Blåstjerne satt utenfor barselhulen. Bak henne var Gråpotes hale i ferd med å forsvinne inn gjennom den trange inngangen. «Ildpote,» hilste hun. «Er du her for å hilse på Tordenklanens nyeste krigere?» Tordenklanens leder hørtes sliten og sørgmodig ut.

Ildpote ble overrasket. Det måtte da være bra for Tordenklanen med nye kattunger?

«Ja, det er jeg.» svarte han.

«Ja vel, kom bort til meg i hulen min når du er ferdig.»

«Ja, Blåstjerne,» mjauet Ildpote idet hun gikk langsomt av gårde. Han kjente at det kriblet i pelsen. Nå hadde han en ny mulighet til å snakke med Blåstjerne på egen hånd. Kanskje Stjerneklanen var med ham likevel.

Gråpote kom krypende ut av barselhulen. «De er veldig søte,» mjauet han. «Men nå er jeg sulten, så jeg drar ut for å jakte. Jeg skal spare litt til deg om jeg fanger noe!» Han blunket hengivent til Ildpote og bykset av gårde.

Ildpote malte til avskjed og kikket opp på Snøstorm for å få tillatelse til å komme inn i barselhulen. Han nikket. Ildpote klemte seg inn gjennom den bitte lille inngangen.

Fire ørsmå kattunger lå sammenkrøpet på Spraglefjes’ myke soveplass. De var blekgrå med mørkere flekker, akkurat som moren, med unntak av en bitte liten mørk hann. De lå med lukkede øyne og mjauet og sprellet ved magen hennes.

«Hvordan går det med deg?» hvisket Ildpote til henne.

«Jeg er litt sliten,» svarte Spraglefjes. Hun så stolt ned på ungekullet. «Men ungene er sterke og friske.»

«Tordenklanen er heldig som har dem,» malte Ildpote. «Jeg fortalte akkurat Flatfjes om dem.»

Spraglefjes svarte ikke, og Ildpote kunne ikke unngå å se det bekymrede uttrykket hun hadde i øynene mens hun dyttet en kattunge på vidvanke nærmere seg.

Ildpote kjente at magen murret av engstelse. Selv om Blåstjerne hadde ønsket Flatfjes velkommen i Tordenklanen, virket det ikke som om alle i klanen stolte på den gamle katten. Han stakk snuten hengivent inn i siden på Spraglefjes, så snudde han seg og gikk ut i lysningen igjen.

Blåstjerne ventet på Ildpote ved inngangen til hiet sitt. Langhale satt ved siden av henne. Den blekstripete krigeren stirret intenst på Ildpote idet han nærmet seg. Ildpote lot som om han ikke så blikket hans og kikket forventningsfullt bort på Blåstjerne.

«Kom inn,» mjauet hun og snudde seg for å gå først inn. Ildpote travet etter henne. Langhale reiste seg umiddelbart for å følge etter.

Blåstjerne så på ham over skulderen. «Jeg tror det er helt trygt for meg å være sammen med unge Ildpote,» mjauet hun. Langhale så et øyeblikk usikker ut, men så satte han seg ned igjen utenfor inngangen.

Ildpote hadde aldri vært inne i hiet til Blåstjerne før. Han tasset etter henne gjennom laven som hang foran inngangen. «Ungene til Spraglefjes er nydelige,» malte han.

Blåstjerne så alvorlig ut. «De er kanskje nydelige, men de betyr også flere munner å mette, og det er snart løvfall.» Så kikket hun bort på Ildpote, som ikke klarte å skjule hvor overrasket han var over den melankolske tonen i det hun sa. «Å, men du må ikke høre på meg,» mjauet Blåstjerne og ristet utålmodig på hodet. «Jeg blir alltid bekymret når den første kalde vinden kommer. Kom og legg deg godt til rette.» Hun nikket mot det tørre, sandete gulvet.

Ildpote la seg ned på magen og strakte potene ut foran seg.

Blåstjerne gikk langsomt rundt i ring på den mosedekkede soveplassen. «Jeg har fortsatt vondt etter opplæringen vår i går,» innrømte hun da hun omsider la seg ned og krøllet halen om potene. «Du sloss bra, unge mann.»

For én gangs skyld solte ikke Ildpote seg i glansen av de rosende ordene hennes. Hjertet hamret. Nå hadde han en perfekt mulighet til å fortelle lederen om at han fryktet Tigerklo. Han løftet haken og skulle til å snakke.

Men det var Blåstjerne som tok ordet først, mens hun stirret på veggen bak ham. «Jeg kjenner fortsatt den stramme lukten av Skyggeklanen i leiren,» murret hun. «Jeg håpet jeg aldri skulle oppleve den dagen da fienden brøt inn i Tordenklanens leir.» Ildpote nikket taust. Han følte på seg at Blåstjerne hadde mer på hjertet.

«Og så mange døde.» Hun sukket. «Først Rødhale, så Løvehjerte. Jeg takker Stjerneklanen for at de krigerne vi har igjen er sterke og lojale. Nå som Tordenklanen har Tigerklo som nestleder, kan vi fortsatt klare å forsvare oss.» Hjertet sank i brystet på Ildpote, og han kjente at det isnet i ham da Blåstjerne fortsatte. «En gang i tiden, da Tigerklo var ung kriger, fryktet jeg styrken i hans lidenskap. Slik energi må kanaliseres. Men nå er jeg stolt over å se hvor stor respekt klanen har for ham. Jeg vet at han er ambisiøs, mens hans ambisjoner gjør ham til en av de modigste kattene jeg noensinne har hatt den ære å kjempe sammen med.»

Ildpote skjønte at han ikke kunne fortelle Blåstjerne om det han mistenkte Tigerklo for. Ikke når Blåstjerne regnet med at nestlederen skulle beskytte hele klanen. Han var nødt til å redde Ravnepote på egen hånd. Han trakk pusten dypt og blunket langsomt, slik at han ikke skulle røpe sjokket og skuffelsen han følte når Blåstjerne snudde seg og så ham rett inn i øynene.

Da hun snakket igjen, var stemmen rolig og bekymret. «Du forstår vel at Knekkstjerne kommer tilbake? Han gjorde det klart under klansmøtet at han ville ha jaktrett i alle territorier.»

«Vi har nedkjempet ham én gang. Vi kan klare det igjen,» sa Ildpote innstendig.

«Det er sant,» svarte Blåstjerne og nikket med et skjevt smil. «Stjerneklanen vil ære deg for ditt mot, unge mann.» Hun stoppet opp og slikket på et sår på siden. «Jeg synes at du skal vite at det ikke var mitt femte, men mitt syvende liv jeg mistet i kampen mot rottene.»

Ildpote satte seg sjokkert opp.

Blåstjerne fortsatte. «Jeg har latt klanen tro at det var mitt femte liv fordi jeg ikke vil at de skal frykte for min sikkerhet. Men om to liv må jeg forlate dere og slutte meg til Stjerneklanen.»

Ildpote tenkte så det knakte. Hvorfor fortalte hun ham dette? «Takk for at du deler dette med meg, Blåstjerne,» malte han ærbødig.

Blåstjerne nikket. «Jeg er sliten nå,» sa hun hest. «Du kan gå nå. Og Ildpote, ikke fortell om denne samtalen til noen, er du snill.»

«Naturligvis ikke, Blåstjerne,» svarte Ildpote idet han stakk snuten ut mellom lavgardinene.

Langhale satt fremdeles ved inngangen. Ildpote gikk forbi ham og mot hulen sin. Han var sannelig ikke sikker på hvilken del av samtalen med Blåstjerne som hadde vært mest forvirrende.

Et redselshyl fra barselhulen fikk ham til å stanse opp. Snøpels kom styrtende ut i lysningen, med strittende hale og øyne som var vidåpne av frykt. «Ungene mine! Noen har tatt ungene mine!»

Tigerklo bykset bort til henne. Han ropte til klanen: «Fort, gjennomsøk leiren! Snøstorm, du blir der du er. Krigere, patruljer langs grensen. Lærlinger, let i alle hiene!»

Ildpote skyndte seg bort til det nærmeste, krigerhiet, og trengte seg inn. Det var tomt. Han rotet gjennom leiene med potene, men han verken så eller luktet ungene til Snøpels.

Han satte opp farten og løp mot sitt eget hi. Ravnepote og Gråpote var allerede der inne. De dyttet soveplassene til side og snuste i alle hjørner. Støvpote og Sandpote lette gjennom hiet til de eldre. Ildpote lot dem fortsette og for fra den ene gresstuen til den andre, stakk snuten inn i dem, uten å bry seg om neslene som brant på snuten. Det var ikke tegn til kattungene noe sted. Han lette i nærheten av leirgrensen. Krigerne gikk fram og tilbake og snuste desperat i luften.

Plutselig fikk Ildpote øye på Flatfjes i det fjerne. Hun trengte seg ut gjennom en ubevoktet del av bregnegjerdet. Hun har sikkert fått ferten av noe, tenkte han og løp mot henne. Men da han kom fram til bregnemuren, var hun borte. Han snuste i luften. Ingen kattungelukt, bare den beske lukten av Flatfjes’ frykt. Hva var hun redd for? undret Ildpote.

Tigerklo brølte fra buskaset bak barselhulen. Alle kattene, med Snøpels i spissen, styrtet bort til ham. De trengte seg så tett sammen som mulig, skubbet til hverandre for å se gjennom den tette underskogen. Ildpote snuste seg fram, og så at Tigerklo sto lent over en urørlig bylt med spraglet pels.

Spraglepels?

Ildpote stirret vantro på den livløse kroppen. Han kjente at sinnet steg i ham som en mørk sky og at blodet suste i ørene. Hvem hadde gjort dette?

Blåstjerne gikk gjennom mengden og lente seg over medisinkatten. «Hun har blitt drept av et krigerslag,» mjauet hun lavt.

Ildpote strakte på halsen og så at Spraglepels hadde et eneste sår i nakken. Det svartnet for ham, og han klarte ikke lenger å se klart.

Gjennom sorgen hørte Ildpote en mumling i mengden som ble til et gjennomtrengende ul.

«Flatfjes er borte!»

Kapittel 21

«FLATFJES HAR DREPT Spraglepels og tatt ungene mine,» hvinte Snøpels. De andre dronningene skyndte seg bort til Snøpels og forsøkte å roe henne ned med slikk og kjærtegn, men Snøpels dyttet dem bort og hylte ut sin sorg mot den mørke himmelen. Det var som om himmelen ga henne svar ved å buldre truende, og en kald vind rusket i kattepelsene.

«Flatfjes!» hveste Tigerklo. «Jeg har alltid visst at hun var en forræder. Nå skjønner jeg hvorfor hun kjempet mot Skyggeklanens nestleder. Det var en felle, sånn at hun kunne lure seg inn i klanen vår.»

Lynet flerret himmelen over hodene på dem og understreket Tigerklos ord med sitt skinnende hvite lys, og tordenen rullet over skogen.

Ildpote trodde knapt sine egne ører. Tankene spant i det sorgtunge hodet hans. Var det virkelig Flatfjes som hadde drept Spraglepels?

Over den sjokkerte mumlingen mjauet Svartstrek høyt: «Blåstjerne! Hva sier du?»

Kattene ble stille og snudde seg for å se på lederen sin.

Blåstjerne lot blikket vandre over kattemengden, før det stanset opp ved Spraglepels’ kropp. De første regndråpene hadde begynt å falle og glitret som duggdråper på medisinkattens pels som fortsatt var blank.

Blåstjerne blunket langsomt. Sorgen formørket ansiktet hennes, og et øyeblikk var Ildpote redd for at det siste dødsfallet kom til å bringe henne ut av fatning. Men da hun åpnet øynene, lyste de av en villskap som viste at hun var villig til å søke hevn for det grusomme angrepet. Hun løftet hodet. «Hvis Flatfjes har drept Spraglepels og stjålet ungene til Snøpels, skal hun jages og fanges uten nåde.» Mengden mjauet anerkjennende. «Men vi må vente,» fortsatte Blåstjerne. «Det er uvær på vei, og jeg er ikke villig til å risikere flere liv. Hvis Skyggeklanen har kattungene våre, er de ikke i umiddelbar fare. Jeg regner med at Knekkstjerne vil ha dem som rekrutter til sin egen klan, eller som gisler – for å tvinge oss til å la ham jakte på vårt territorium. Så snart uværet er over, skal en patrulje følge etter Flatfjes og hente kattungene våre tilbake.»

«Vi kan ikke kaste bort tiden, lukten kommer til å bli borte i regnet,» protesterte Tigerklo.

Blåstjerne viftet utålmodig med halen. «Hvis vi sender av gårde et jaktlag nå, kommer alt til å være bortkastet. I dette været kommer lukten allerede til å være borte når vi er klare. Hvis vi venter til etter uværet, har vi større mulighet til å lykkes.»

Utfra mumlingen i klanen virket det som om de fleste var enige. Selv om det så vidt var solhøy, var himmelen i ferd med å bli mye mørkere. Lynet og tordenen gjorde kattene urolige, og det virket som om de var villige til å lytte til lederens råd. Blåstjerne så på nestlederen sin. «Jeg vil gjerne diskutere planene våre med deg, Tigerklo.» Tigerklo nikket og lusket mot hulen til Blåstjerne, men lederen nølte. Hun så på Ildpote, og ved å slå med halen og bevege på værhårene, ga hun tegn til at hun ville snakke med ham på egen hånd.

De andre samlet seg rundt Spraglepels og begynte å dele tunge med henne. Sørgehylene deres overdøvet tordenen. Blåstjerne manøvrerte seg mellom dem og gikk mot bregnetunnelen som førte til hulen til Spraglepels.

Ildpote gikk raskt utenom de sørgende kattene og fulgte med henne inn. Det var veldig mørkt under bregnene. Uværet skygget for morgensolen, så det så ut som om det var midt på natten. Regnet falt tettere nå, og plasket høylytt mot bladene.

«Ildpote.» Blåstjerne mjauet intenst da han kom bort til henne, «hvor er Flatfjes? Vet du det?»

Ildpote hørte knapt hva hun sa. Han klarte ikke å la være å tenke på forrige gang han hadde kommet inn i lysningen. Et bilde av Spraglepels som travet ut av hulen sin, med pels som glinset i solen, sto tydelig for ham, og han lukket øynene for å holde på det.

«Ildpote,» sa Blåstjerne, «du må spare sorgen til senere.»

Ildpote ristet på seg. «Jeg … jeg så at Flatfjes gikk ut gjennom leirgrensen etter at kattungene ble borte. Tror du virkelig at hun har drept Spraglepels og tatt kattungene?»

Blåstjerne så fast på ham. «Jeg vet ikke,» innrømte hun. «Jeg vil at du skal finne henne og ta henne med hit – i live. Jeg må vite sannheten.»

«Hvorfor sender du ikke Tigerklo?» Ildpote klarte ikke å la være å spørre.

«Tigerklo er en stor kriger, men i denne saken kan hans lojalitet til klanen komme i veien for dømmekraften hans,» forklarte Blåstjerne. «Han vil hevne klanen. Ingen katt kan klandre ham for det. Klanen tror at Flatfjes har forrådt oss, og hvis Tigerklo tror han kan berolige klanen ved å gi dem Flatfjes’ lik, så er det det han vil gjøre.»

Ildpote nikket. Hun hadde rett – Tigerklo kom utvilsomt til å drepe Flatfjes. Et øyeblikk så Blåstjerne bestemt ut. «Hvis jeg får vite at Flatfjes er forræder, dreper jeg henne selv. Men hvis hun ikke er det …» De blå øynene brant mot Ildpote. «Jeg vil ikke la en uskyldig katt dø.»

«Men tenk om Flatfjes ikke vil komme tilbake?» mjauet Ildpote.

«Det vil hun, hvis du spør henne.»

Ildpote ble forundret over hvor stor tillit Blåstjerne hadde til ham. Det hun hadde bedt ham om, var så voldsomt at han følte seg tynget, og han lurte på om han hadde mot nok til å gjennomføre det.

«Dra ut med én gang!» beordret hun. «Men vær forsiktig. Du er alene og du kan komme til å møte fiendens patruljer. Uværet kommer til å holde våre egne krigere her i leiren enda en stund.»

Tordenværet rullet over himmelen da Ildpote stormet ut i lysningen. Regnet fosset ned og pisket mot pelsen som småstein. Et lynglimt lyste opp ansiktene til Svartstrek og Langhale som betraktet ham der han krysset lysningen.

Ildpote bykset forbi barselhulen. Han kunne ikke dra uten å dele tunge med Spraglepels. De andre kattene hadde løpt i skjul og latt den døde medisinkatten ligge igjen i regnet mens de selv krøp sammen under de dryppende bregnene og mjauet av frykt og sorg.

Ildpote boret snuten inn i den våte pelsen til Spraglepels og pustet inn lukten hennes for siste gang. «Farvel, kjære Spraglepels,» murret han.

Det kriblet i ørene da han hørte stemmene til Snøpels og Spraglehale like ved.

«Flatfjes må ha fått hjelp,» snerret Droplehale.

«Noen fra Tordenklanen?» sa Snøpels engstelig.

«Du har vel hørt hva Tigerklo har sagt om Ravnepote. Kanskje han har hatt noe med det å gjøre. Jeg har aldri vært helt trygg på ham.»

Ildpote kjente at det kriblet i pelsen nedover hele ryggraden. Hvis Tigerklo hadde spredd ondsinnede rykter helt inn i barselhulen, var ikke Ravnepote trygg noe sted i leiren.

Ildpote skjønte at han måtte handle raskt. Først måtte han finne Flatfjes, så ordne opp i det med Ravnepote. Han skyndte seg til stedet der han sist hadde sett Flatfjes. Han kjente lukten hennes så godt at han til og med luktet den gjennom de regnvåte bladene. Han begynte å trenge seg gjennom buskaset, med åpen munn for å finne ut hvor sporet førte.

«Ildpote!»

Ildpote skvatt, men slappet av da han hørte at det var Gråpotes stemme.

«Jeg har lett etter deg!» mjauet vennen og bykset mot ham.

Ildpote gikk forsiktig ut fra bregnene.

Gråpote myste, og regnet dryppet fra den lange pelsen og ned i øynene på ham. «Hvor skal du?» mjauet han.

«Jeg skal lete etter Flatfjes,» svarte Ildpote.

«Helt alene?» Gråpote så bekymret på ham med det brede, grå ansiktet.

Ildpote tenkte seg om og bestemte seg så for å fortelle Gråpote sannheten. «Blåstjerne har bedt meg om å føre Flatfjes tilbake,» mjauet han.

«Hva sier du?» Gråpote så sjokkert ut. «Hvorfor deg?»

«Kanskje hun tror at jeg kjenner Flatfjes og at det derfor er lettest for meg å finne henne.»

«Ville det ikke vært lettere å sende en krigerpatrulje?» påpekte Gråpote. «Tigerklo er klanens beste sporfinner, og hvis det er noen som kan klare å få henne hit igjen, så må det være ham.»

«Det er mulig Tigerklo ikke ville komme tilbake med henne,» murret Ildpote.

«Hva mener du?»

«Tigerklo er ute etter hevn. Han kommer bare til å drepe henne.»

«Men hvis hun har drept Spraglepels og tatt kattungene …»

«Tror du virkelig at hun har gjort det?» spurte Ildpote.

Gråpote kikket bort på vennen og ristet forvirret på hodet. «Tror du at hun er uskyldig?» mjauet han.

«Jeg vet ikke,» innrømte Ildpote. «Og det gjør ikke Blåstjerne heller. Hun vil vite sannheten. Det er derfor hun sender meg og ikke Tigerklo.»

«Men hvis hun hadde beordret Tigerklo til å føre henne levende tilbake …» Gråpotes ord druknet i et øredøvende tordenbrak, og et lynglimt lyste opp trærne rundt dem.

I det blendende lyset så Ildpote at Snøpels jagde Ravnepote bort fra barselhulen. Den hvite dronningens ansikt var forvridd av sinne. Hun hveste mot ungkatten og kastet seg forover for å klype ham advarende i bakbeinet.

Gråpote snudde seg mot Ildpote. «Hva skulle det bety, mon tro?» mjauet han.

Ildpote så på vennen sin igjen, han hadde fått en ny idé. Det virket som om Ravnepotes tid var i ferd med å renne ut, og Ildpote trengte Gråpotes hjelp. Men kom vennen til å tro ham? Vinden hadde begynt å brøle gjennom trærne over dem, og Ildpote måtte heve stemmen. «Ravnepote er i stor fare,» mjauet han.

«Hva sier du?»

«Jeg er nødt til å få ham bort fra Tordenklanen. Nå, før noe skjer ham.»

Gråpote så forfjamset ut. «Hvorfor det? Hva med Flatfjes?»

«Jeg har ikke tid til å forklare,» mjauet Ildpote bydende. «Du må bare stole på meg. Vi må kunne klare å få Ravnepote bort på en eller annen måte. Blåstjerne kommer til å holde krigerne i leiren til uværet er over, men vi har ikke mye tid på oss.» Han prøvde å se for seg skjulte avkroker i skogen utenfor Tordenklanens territorium. «Vi må få ham til et sted der Tigerklo ikke kan finne ham, et sted han kan overleve uten klanen.»

Gråpote stirret på ham et øyeblikk. «Hva med gården til Bonden?»

«Bonden!» gjentok Ildpote. «Mener du at vi skal ta Ravnepote med oss til Tobeiningstedet?» Ørene rykket til av opphisselse. «Ja, det er kanskje det lureste.»

«Kom igjen, da,» mjauet Gråpote. «Hva venter vi på?»

Ildpote kjente en bølge av lettelse. Selvfølgelig ville hans gamle venn hjelpe ham. Han ristet regnet fra hodet, så stakk han nesen inn i Gråpotes pels. «Takk,» malte han. «Nå må vi gå og finne Ravnepote.»

De fant vennen der han lå ynkelig sammenkrøpet i hulen deres. Sandpote og Støvpote lå også på soveplassene sine og så spente og engstelige ut på grunn av stormen som raste over dem.

«Ravnepote,» hvisket Ildpote fra inngangen.

Ravnepote kikket opp. Ildpote spisset ørene, og den svarte katten fulgte etter ham ut i uværet.

«Kom med oss,» hvisket Ildpote, «vi skal ta deg med til Bonden.»

«Bonden?» mjauet Ravnepote forfjamset og myste mot det piskende regnet. «Hvorfor det?»

«Fordi det er trygt for deg der,» svarte Ildpote og så den svarte katten rett inn i øynene.

«Så du hva Snøpels gjorde?» mjauet Ravnepote. «Jeg skulle bare se hvordan det gikk med kattungene …»

«Kom igjen,» avbrøt Ildpote. «Vi må skynde oss.»

Ravnepote møtte vennens blikk. «Takk, Ildpote,» murret han. Så snudde han seg mot vinden og bykset ut i lysningen.

De tre lærlingene styrtet mot inngangen til leiren så fort at pelsen deres lå flatt i den ulende vinden. Idet de kom inn i gulltorntunnelen, hørte de en stemme som ba dem om å komme tilbake.

«Dere tre! Hvor har dere tenkt dere?»

Det var Tigerklo.

Ildpote snudde seg lynraskt og kjente at hjertet sank i brystet. Han lurte desperat på hva han skulle si, da han så at Blåstjerne kom skridende mot dem.

«Bra jobbet, Ildpote,» mjauet hun. «Jeg ser at du har overtalt de to vennene dine til å bli med deg. Tordenklanen har modige lærlinger, Tigerklo, når de er villige til å løpe ærend i dette været.»

«Dette kan da ikke være riktig tid å løpe ærender på?» protesterte Tigerklo.

«En av ungene til Spraglefjes hoster voldsomt.» Blåstjernes stemme var klar og kjølig. «Ildpote har tilbudt seg å få tak i litt hestehov til henne.»

«Trenger han virkelig å ha vennene sine med seg?» spurte Tigerklo.

«I dette uværet tror jeg det er lurt at han har selskap.» Hun så Ildpote rett inn i øynene, og han forsto plutselig hvor stor tillit hun hadde til ham. «Kom dere av gårde,» mjauet hun.

Ildpote så takknemlig på henne. «Tusen takk,» malte han og senket hodet. Han kastet et kort blikk på sine følgesvenner og viste vei langs velkjente stier til Firetre. Vinden brølte i greinene over dem og trærne svaiet, stammene knirket og knakte som om de kunne brekke når som helst. Regnet fosset ned mellom bladene og gjorde kattene våte til skinnet.

De kom til elven, men vadesteinene de vanligvis brukte, var fullstendig borte. Kattene stanset på bredden og så mismodig på den brede, brune, virvlende elven.

«Denne veien,» mjauet Ildpote. «Det er et vindfall her oppe et sted. Vi kan bruke det for å krysse elven.» Han førte Gråpote og Ravnepote oppover elven til en stokk som lå bare et par kattungeskritt over de frådende vannmassene. «Vær forsiktig, det er glatt!» advarte Ildpote og bykset forsiktig opp på den. Barken på stokken var blitt skrelt av, så det var bare glatt, vått tre å balansere på. De tre kattene gikk forsiktig over stokken. Ildpote hoppet ned på den andre siden og holdt øye med vennene til de også hadde landet trygt.

Trærne på den andre siden var større og skjermet dem mer mot uværet der de skyndte seg av gårde, side om side.

«Har du tenkt å fortelle meg den egentlige grunnen til at vi må få Ravnepote bort?» peste Gråpote.

«Fordi han vet at det var Tigerklo som drepte Rødhale,» svarte Ildpote.

«Tigerklo drepte Rødhale?» gjentok Gråpote vantro, stoppet helt opp og stirret først på Ildpote, deretter på Ravnepote.

«Under kampene mot Elveklanen,» sa Ravnepote andpustent. «Jeg så ham.»

«Men hvorfor skulle han gjøre noe sånt?» protesterte Gråpote og begynte å gå igjen. De for nedover skråningen som førte til lysningen ved Firetre.

«Jeg vet ikke. Kanskje han trodde at Blåstjerne kom til å utnevne ham til nestleder,» foreslo Ildpote og hevet stemmen i vinden.

Gråpote svarte ikke, men det gikk et dystert drag over ansiktet hans.

Kattene tok fatt på den bratte bakken som førte opp til Vindklanens territorium. Mens Ildpote bykset fra stein til stein oppover bakken, ropte han til Gråpote bak seg. Han ville at vennen skulle forstå hvor farlig det var for Ravnepote å forbli i tordenklanleiren. «Jeg overhørte at Tigerklo snakket med Svartstrek og Langhale den kvelden Løvehjerte ble drept,» mjauet han. «Han vil bli kvitt Ravnepote.»

«Bli kvitt ham? Mener du drepe ham?» Gråpote satte seg tungt ned på en stein.

Ildpote stanset også. Han så ned på vennene sine. Ravnepote hadde stoppet opp lenger ned i skråningen, flankene hans hevet og senket seg mens han gjenvant pusten. Han så mindre ut enn noen gang, nå som pelsen lå klistret til den magre kroppen.

«Så du hvordan Snøpels angrep Ravnepote i dag?» mjauet Ildpote til Gråpote. «Tigerklo har hintet til alle om at Ravnepote er forræder. Men han er trygg hos Bonden. Kom igjen nå, vi må skynde oss!»

Det var umulig å snakke i de åpne områdene i Vindklanens territorium. Vinden ulte, og lyn og torden glimtet og buldret over dem. De tre kattene senket hodet og fortsatte trøstig inn i hjertet av uværet.

Omsider kom de til utkanten av platået som markerte slutten på Vindklanens territorium.

«Vi kan ikke følge deg lenger, Ravnepote,» mjauet Ildpote gjennom stormen. «Vi må komme oss tilbake og finne Flatfjes før uværet er over.»

Ravnepote så forskrekket opp på det fossende regnet. Så nikket han.

«Klarer du å finne Bonden alene, tror du?» ropte Ildpote.

«Ja, jeg husker veien,» svarte Ravnepote.

«Pass deg for hundene,» advarte Gråpote.

Ravnepote nikket. «Det skal jeg!» Så rynket han plutselig pannen. «Hvordan kan dere vite at jeg er velkommen hos Bonden?»

«Bare fortell ham at du har fanget en hoggorm en gang!» svarte Gråpote og dultet kjærlig borti vennens skulder.

«Gå,» insistert Ildpote, for han visste at de hadde liten tid. Han slikket Ravnepotes magre bryst. «Og ikke vær redd. Jeg skal sørge for at alle får vite at du ikke har forrådt Tordenklanen.»

«Tenk om Tigerklo kommer for å lete etter meg.» Stemmen til Ravnepote lød spinkel i den ulende vinden.

Ildpote så ham rett inn i øynene. «Det kommer han ikke til å gjøre. Jeg har tenkt å si at du er død.»

Kapittel 22

ILDPOTE OG GRÅPOTE gikk samme vei tilbake til tordenklanterritoriet. Begge kattene var utkjørt og våte til skinnet, men Ildpote holdt farten oppe. Uværet var i ferd med å forflytte seg. Snart kom en patrulje fra Tordenklanen til å være ute og på sporet av Flatfjes. De måtte finne henne først.

Himmelen var fortsatt mørk, enda de svarte tordenskyene i horisonten var i ferd med å forsvinne. Ildpote gjettet at det nærmet seg solnedgang.

«Kan vi ikke bare gå rett inn i Skyggeklanens territorium?» foreslo Gråpote da de løp ned den bratte skråningen ned til Firetre.

«Vi må få ferten av Flatfjes først,» forklarte Ildpote. «Jeg håper bare ikke den fører oss til Skyggeklanens leir.»

Gråpote så skrått på vennen, men svarte ikke.

De gikk over elven igjen, og inn i Tordenklanens territorium. De fikk ikke ferten av Flatfjes før de kom inn i eikeskogen like ved leiren.

Nå som regnværet endelig var i ferd med å gi seg, begynte de å kjenne luktene rundt seg igjen. Ildpote håpet at regnet ikke hadde vasket bort alle spor etter Flatfjes. Da han stoppet og stakk snuten borti en bregne, kjente han en velkjent lukt. Lukten av Flatfjes kilte i neseborene. «Hun har gått denne veien,» mjauet han.

Han trengte seg fram gjennom underskogen. Det hadde helt sluttet å regne nå, og tordenen ble borte i det fjerne. Tiden var i ferd med å løpe ut. Ildpote satte opp farten.

Til sin store skuffelse innså han at Flatfjes’ lukt førte dem rett mot Skyggeklanens territorium. Betydde det at Tigerklo hadde rett i sine beskyldninger? Ildpote håpet at et nytt luktspor ville føre dem i en annen retning, men sporet var ikke til å ta feil av.

Da de nådde Tordenstien, stoppet de opp. Flere monstre buldret forbi og virvlet opp skittent vann. De to kattene trakk seg inn mot kanten av den brede stien til det ble en åpning. Så løp de langs stien og inn i Skyggeklanens territorium.

Luktmarkeringene Ildpote hadde funnet langs kanten, fikk det til å kile i potene hans.

Gråpote stanset og så seg engstelig rundt. «Jeg har alltid tenkt at jeg skulle ha noen flere krigere sammen med meg når jeg gikk inn i Skyggeklanens territorium,» innrømte han.

«Du er vel ikke redd?» murret Ildpote.

«Er ikke du? Moren min har advart meg mot stanken av Skyggeklanen så mange ganger.»

«Moren min lærte meg aldri sånne ting,» svarte Ildpote. Men for første gang var han glad for at pelsen var så våt at den klistret seg til kroppen – Gråpote kom kanskje ikke til å merke at den strittet rett til værs langs ryggraden hans.

De to kattene lusket videre, snuste og så seg årvåkent omkring. Gråpote holdt utkikk etter Skyggeklanens patruljer og Ildpote etter patruljen fra Tordenklanen han visste at snart ville komme.

Ferten av Flatfjes førte dem rett inn i hjertet av Skyggeklanens jaktområde. Skogen var mørk og dyster, underskogen full av nesler og bjørnebærkratt.

«Jeg kjenner ikke lukten hennes,» klagde Gråpote. «Det er for vått.»

«Den er der,» forsikret Ildpote.

«Men det lukter jeg,» utbrøt Gråpote plutselig.

«Hva da?» hveste Ildpote.

«Ungelukt. Det lukter kattungeblod her!»

Ildpote snuste igjen og kjente lukten av Tordenklanens avkom. «Jeg kjenner det, jeg også,» medga han. «Og noe annet!» Han senket halen raskt for at Gråpote ikke skulle si noe. Så pekte han taust med værhårene mot en svartsvidd ask foran dem.

Gråpote spisset ørene spørrende. Ildpote nikket så vidt til ham. Flatfjes lå bak den store, splittede trestammen.

De to kattene skilte instinktivt lag og gikk mot treet fra hver sin side. De snek seg langs den myke skogbunnen, brukte all den grunnleggende kunnskapen de hadde tilegnet seg, gikk lett, holdt seg lavt.

Så bykset de til.

Flatfjes hylte overrasket da de to kattene landet ved siden av henne og holdt henne fast. Hun kjempet seg løs, spyttet og rygget inn i en skjermet grop nederst mot stammen. Ildpote og Gråpote rykket fram og stengte for inngangen.

«Jeg visste at Tordenklanen kom til å skylde på meg!» hveste hun, øynene skinte fiendtlig.

«Hvor er ungene?» sa Ildpote bestemt.

«Vi kjenner lukten av blodet deres,» sa Gråpote sint. «Har du skadet dem?»

«Jeg har dem ikke,» snerret Flatfjes sint. «Jeg har dratt hit for å finne dem og føre dem tilbake. Jeg stoppet også fordi jeg kjente lukten av blod. Men de er ikke her.»

Ildpote og Gråpote så på hverandre.

«Jeg har dem ikke,» sa Flatfjes fast.

«Men hvorfor rømte du da? Hvorfor drepte du Spraglefjes?» Gråpote stilte spørsmålene Ildpote ikke klarte å få seg til å uttale.

«Er Spraglepels død?» Det var tydelig at Flatfjes var sjokkert.

En bølge av lettelse for gjennom Ildpote. «Visste du ikke det?» sa han hest.

«Hvordan skulle jeg vite det? Jeg forlot leiren så snart jeg fikk vite at kattungene var borte.»

Gråpote så mistenksom ut, men Ildpote hørte på stemmen hennes at hun snakket sant.

«Jeg vet hvem som har tatt kattungene,» fortsatte hun. «Jeg kjente ferten av ham ved barselhulen.»

«Hvem var det?» spurte Ildpote.

«Kloretryne – en av krigerne til Knekkstjerne. Og så lenge kattungene er hos Skyggeklanen, er de i alvorlig fare.»

«Men ikke engang Skyggeklanen vil finne på å skade kattunger, vil de vel?»

«Ikke vær så sikker på det,» freste Flatfjes. «Knekkstjerne har tenkt å bruke dem som krigere.»

«Men de er bare tre måner gamle!» gispet Gråpote.

«Det har ikke hindret ham tidligere. Han har lært opp kattunger fra de var tre måner gamle helt siden han ble leder. Når de er fem måner gamle, sender ham dem ut som krigere!»

«Men de er da altfor små til å slåss!» protesterte Ildpote. Men han så for seg de altfor små skyggeklanlærlingene han hadde sett under klansmøtet. De var ikke bare små, de var kattunger!

Flatfjes hveste foraktelig. «Det bryr ikke Knekkstjerne seg noe om. Han har nok av kattunger, og hvis han går tom, kan han stjele fra andre klaner!» Stemmen hennes var rasende. «Vi snakker tross alt om en katt som har drept unger fra sin egen klan.»

Ildpote og Gråpote vas stumme av sjokk.

«Men hvis han drepte skyggeklanunger, hvorfor ble han ikke straffet?» spurte Ildpote omsider.

«Fordi han løy,» snerret Flatfjes. Bitterheten gjorde stemmen hennes hard. «Han beskyldte meg for å ha drept dem, og Skyggeklanen trodde på ham.»

Ildpote forsto plutselig sammenhengen. «Var det derfor du ble drevet ut av Skyggeklanen?» spurte han. «Du må bli med oss tilbake og fortelle alt sammen til Blåstjerne.»

«Ikke før jeg har reddet kattungene deres!» freste Flatfjes.

Ildpote løftet hodet og snuste i luften. Det var en stund siden det hadde sluttet å regne nå, og vinden løyet. Patruljen fra Tordenklanen var helt sikkert på vei. De var ikke trygge her.

Det virket som om Gråpote fortsatt var sjokkert over Flatfjes’ beskyldninger. «Hvordan kan en leder drepe kattunger fra sin egen klan?» spurte han.

«Knekkstjerne insisterte på å trene dem for hardt fra de var altfor unge. Han tok med seg to av ungene for å drive kampopplæring.» Flatfjes trakk pusten raskt og hvesende. «De var bare fire måner gamle. De var allerede døde da han kom med dem til meg. De hadde kloremerker og bitt fra en ordentlig kriger, ikke en lærling. Han hadde sannsynligvis slåss med dem selv. Det var ingenting jeg kunne gjøre. Da moren kom for å hente dem, var Knekkstjerne sammen med meg. Han sa at han hadde funnet meg stående over likene.» Stemmen brast og hun så bort.

«Hvorfor sa du ikke at det var Knekkstjerne?» spurte Ildpote vantro.

Flatfjes ristet på hodet. «Det kunne jeg ikke.»

«Hvorfor ikke?»

Den gamle katten nølte. Da hun snakket, var stemmen full av sorg. «Knekkstjerne er Skyggeklanens leder. Den edle Lurvestjerne var hans far. Hans ord er lov.»

Ildpote så bort, og de tre kattene satt stille en stund. Så mjauet Ildpote. «Vi redder kattungene sammen. I kveld. Men vi kan ikke bli her. Jeg lukter at Tordenklanens patrulje er på vei.» Han stoppet opp. «Hvis Tigerklo er blant dem, har ikke Flatfjes noen sjanse. Han kommer til å drepe henne før vi rekker å forklare.»

Flatfjes så på ham, hun var årvåken og bestemt igjen. «Det er torvbunn i denne retningen. Den er våt etter regnet,» sa hun. «Den kommer til å skjule lukten vår.»

Hun bykset inn i en bregneklynge, og Ildpote og Gråpote fulgte raskt etter henne. De hørte at det raslet i underskogen i det fjerne nå. Det var ikke lenger vinden som rusket i buskaset, men en patrulje som nærmet seg, og de var utvilsomt hevnlystne og oppildnet av Tigerklos løgner.

En dyster stillhet la seg over skogen, og en lett dis samlet seg mellom trestammene. Ildpote ristet vanndråpene ut av pelsen og fjernet irritert en borre fra brystet.

Flatfjes førte dem fremover. Bakken ble bløtere og potene sank ned i den myke torven. Den tunge, jordslåtte lukten trengte inn i neseborene til Ildpote, men den kom i alle fall til å maskere sporene etter dem. Lyden fra de andre kattene nærmet seg bak dem.

«Fort, under her,» sa Flatfjes og krøp innunder en busk med brede blader. De tre kattene krøp sammen under den og dro halene med seg inn. Ildpote lå så stille han kunne og prøvde å ikke bry seg om det våte gresset som trengte inn i magepelsen og raslingen fra tordenklanpatruljen som kom nærmere og nærmere.

Kapittel 23

ILDPOTE HØRTE AT det var mange katter i patruljen, og at de beveget seg raskt. Han klarte ikke å kjenne igjen de enkelte kattenes lukt gjennom de tunge luktene fra myren, men han visste at de var fra Tordenklanen. Han holdt pusten idet katteskrittene for forbi dem.

«Skal vi virkelig prøve å redde kattungene fra Skyggeklanen alene?» hvisket Gråpote. Flatfjes svarte først. «Det er mulig jeg kan få hjelp av noen i Skyggeklanen. Det er ikke alle kattene der som støtter Knekkstjerne.»

Ildpote spisset ørene, og Gråpote viftet overrasket med halen.

«Da Knekkstjerne ble leder,» forklarte Flatfjes, «tvang han de eldre til å forlate den indre leiren. De måtte bo ute ved grensen og jakte på egen hånd. Disse kattene har vokst opp med krigerkodeksen. Noen av dem er kanskje villige til å hjelpe oss.»

Ildpote så henne inn i de gamle øynene og tenkte raskt. «Og det kan hende jeg kan få noen fra Tordenklanens jaktlag til å hjelpe oss også,» mjauet han. «Hvis jeg rekker å snakke med dem før de får øye på Flatfjes, kan det hende jeg kan få dem til å tro på historien hennes. Gråpote, du venter ved treet der vi kjente lukten av kattungeblod til en av oss vender tilbake.»

Gråpote så bekymret ut. «Men stoler du virkelig på at Flatfjes kommer med hjelp til oss?» murret han til Ildpote.

«Dere er nødt til å stole på meg,» snerret Flatfjes. «Jeg kommer tilbake.»

Gråpote så på Ildpote, som nikket.

Uten å si noe mer sprang Flatfjes forbi de to lærlingene og inn i buskaset.

«Tror du vi har valgt riktig?» spurte Gråpote.

«Jeg vet ikke,» innrømte Ildpote. «Hvis vi har rett, er vi helter og kattungene er trygge. Hvis vi tar feil, er vi så godt som døde.»

Ildpote styrtet etter patruljen, rundt bjørnebærkrattene, forbi gulltornen og gjennom neslene. Det var lett å følge sporene. De sinte tordenklankattene gjorde ikke noe forsøk på å skjule at de var på Skyggeklanens territorium.

Det tykke skylaget over dem var endelig borte. Over tretoppene glitret Sølvpelsen på nattehimmelen. Månen var så vidt kommet over horisonten, og det kalde måneskinnet trengte ennå ikke gjennom disen som hang over den skyggefulle underskogen.

Ildpote konsentrerte seg om luktene foran seg. Han kjente lukten av Snøstorm. Han snuste igjen. Tigerklo var ikke sammen med dem. Han skyndte seg for å ta dem igjen, og skrenset bak gruppen med tordenklankatter.

Krigerne snudde seg og stirret olmt på ham. Svartstrek var blant dem og den unge hunnkatten Musepus, og den stripete krigeren Virvelvind. Musepus var ikke den eneste hunnkatten i patruljen – Akvamarin var også med.

«Ildpote!» snerret Snøstorm. «Hva gjør du her?»

Ildpote gispet etter pusten. «Blåstjerne har sendt meg!» peste han. «Hun ville at jeg skulle finne Flatfjes før –»

Snøstorm avbrøt ham. «Ah!» mjauet han. «Blåstjerne sa at det kunne hende jeg møtte på en venn her ute. Nå forstår jeg hva hun mente.» Han så tankefullt på Ildpote.

«Er Tigerklo i nærheten?» spurte Ildpote og kjente en frydefull kribling ved det at de delte blikk.

Snøstorm så granskende på ham. «Blåstjerne insisterte på at hun trengte ham i leiren for å beskytte kattungene som er igjen.»

Ildpote nikket lettet. Han mjauet innstendig. «Snøstorm, jeg trenger din hjelp. Jeg kan føre deg til kattungene. Gråpote venter på meg. Vi har tenkt å redde dem i natt. Blir dere med?»

«Naturligvis blir vi med!» Krigerne viftet opprømt med halen.

«Det betyr at vi må angripe Skyggeklanens leir,» advarte Ildpote.

«Kan du føre oss dit?» spurte Virvelvind ivrig.

«Nei, men det kan Flatfjes. Og hun har lovet å hente hjelp hos sine gamle allierte i leiren.»

Musepus så på ham og slo sint med halen. «Har du funnet Flatfjes?» hveste hun.

«Dette forstår jeg ikke,» mjauet Snøstorm forfjamset. «Skal forræderen hjelpe oss med å finne kattungene hun selv har stjålet?»

Ildpote trakk pusten dypt for å roe seg, så stirret han Snøstorm rett inn i øynene. «Flatfjes har ikke tatt kattungene,» mjauet han. «Hun har heller ikke drept Spraglepels. Hun vil hjelpe oss med å redde kattungene våre.»

Snøstorm stirret tilbake på ham, så blunket han langsomt. «Led an, Ildpote,» beordret han.

Gråpote ventet ved treet og gikk hvileløst i ring rundt den råtne stammen. Så snart han så at patruljen kom ut av tåken, stanset han og viftet med værhårene som hilsen.

«Noe tegn til Flatfjes?» spurte Ildpote.

«Ikke ennå,» svarte Gråpote.

«Vi vet ikke hvor langt det er til Skyggeklanens leir,» sa Ildpote fort og merket at Snøstorm stivnet til ved siden av. «Kanskje hun allerede er på vei tilbake.»

«Eller så koser hun seg med å dele tunge med sine medsammensvorne i Skyggeklanen mens vi sitter her som idioter og venter på å bli overfalt,» mjauet Gråpote.

Snøstorm betraktet de to lærlingene. «Ildpote?» sa han spørrende.

«Hun kommer tilbake,» lovet Ildpote.

«Godt sagt, unge Ildpote.» Flatfjes kom luskende fram fra et tre og satte seg. «Du er ikke den eneste som kan snike deg innpå andre,» mjauet hun til Ildpote. «Husker du den dagen vi møttes? Du så i feil retning den dagen også.»

Tre andre skyggeklankatter kom også fram fra treet og satte seg rolig ned ved siden av Flatfjes. Tordenklankattene reiste vaktsomt bust.

De to klanene stirret taust på hverandre. Ildpote satt urolig og var usikker på hva han skulle gjøre nå. Omsider tok en av skyggeklankattene, en grå hannkatt, ordet. Den lange kroppen var mager, den grå pelsen matt. «Vi er her for å hjelpe dere, ikke skade dere. Dere er her for å redde kattungene deres, og vi skal hjelpe dere med det.»

«Hva har dere å tjene på det?» spurte Snøstorm skeptisk.

«Vi vil hjelpe dere og dessuten kvitte oss med Knekkstjerne. Han har brutt krigerkodeksen, og Skyggeklanen lider under det.»

«Det er altså så enkelt?» snerret Virvelvind. «Vi stikker bare inn i leiren, henter ut kattungene, dreper lederen deres og drar hjem igjen?»

«Dere kommer ikke til å møte så mye motstand som dere frykter,» murret den grå hannkatten.

Flatfjes reiste seg. «La meg få presentere mine gamle venner,» mjauet hun og gikk inn mellom skyggeklankattene. Hun feide forbi den grå hannkatten. «Dette er Askepels, han er en av klanens eldre. Og dette er Nattpels, som var nestleder før Lurvestjerne ble drept.» Hun sirklet rundt en rufsete svart hannkatt som nikket til dem.

«Og dette er en av våre eldre dronninger, Morgensky. To av ungene hennes ble drept da de drev Vindklanen på flukt.»

Morgensky, en liten stripet hunnkatt, mjauet til hilsen. «Jeg vil ikke miste flere unger,» sa hun.

Snøstorm slikket seg raskt på brystet for å glatte på pelsen. «Det er tydelig at dere er dyktige krigere som klarte å snike dere innpå oss på den måten. Men er dere mange nok? Vi er nødt til å vite hva som møter oss når vi angriper Skyggeklanens leir.»

«De gamle og syke i Skyggeklanen sulter langsomt i hjel,» mjauet Askepels. «Dødeligheten blant kattungene er større enn vi kan tåle.»

«Men hvis det bare er kaos i Skyggeklanen, hvordan har dere da klart å vise så mye styrke i det siste? Og hvorfor er Knekkstjerne fremdeles leder?»

«Knekkstjerne er omgitt av en liten gruppe elitekrigere,» svarte Askepels. «De er verdt å frykte, for de er villige til å dø for ham. De andre krigerne lystrer hans ordre bare fordi de er redde. De kjemper ved hans side så lenge de tror han kommer til å vinne. Hvis de tror at han kommer til å tape …»

«Så vil de kjempe mot ham, ikke for ham!» avsluttet Svartstrek foraktelig for ham. «Hva slags lojalitet er det?»

Skyggeklankattene reiste bust.

«Klanen vår har ikke alltid vært slik,» avbrøt Flatfjes. «Da Lurvestjerne ledet Skyggeklanen, var vi fryktet for vår styrke. Men på den tiden kom vår styrke av krigerkodeksen og lojalitet til klanen, ikke av frykt og blodtørstighet.» Den gamle medisinkatten sukket. «Hvis bare Lurvestjerne hadde fått leve lenger.»

«Hvordan døde Lurvestjerne?» spurte Snøstorm nysgjerrig. «Det gikk så mange rykter under klansmøtene, men det virket som om ingen visste helt sikkert.»

Flatfjes’ blikk ble sløret av sorg. «Han ble overfalt av en krigerpatrulje fra en annen klan.»

Snøstorm nikket tankefullt. «Ja, det var det de fleste av kattene trodde. Det er dårlige tider når ledere blir drept i mørket i stedet for i åpen og ærlig kamp.»

Ildpote rynket pannen mens han vurderte flere forskjellige angrepsplaner. «Er det mulig å få tak i kattungene uten at hele klanen får vite det?» spurte han.

Morgensky svarte ham. «De er strengt bevoktet. Knekkstjerne regner med at Tordenklanen vil prøve å få tak i dem. Det er ikke mulig å stjele dem tilbake i hemmelighet. Åpent angrep er vår eneste mulighet.»

«Da må vi prøve å konsentrere angrepet vårt om Knekkstjerne og hans indre vaktkrets,» mjauet Snøstorm.

Flatfjes hadde et forslag. «Skyggeklankrigerne kan føre meg inn i skyggeklanleiren. De kan si at de har tatt meg til fange. Vi må sørge for at Knekkstjerne og krigerne hans er ute av hulene sine. Når de får høre at jeg er fanget, kommer de til å komme ut i lysningen. Så snart de er ute, alle sammen, kan jeg gi tegn til dere om å angripe.»

Snøstorm satt stille et øyeblikk før han med en alvorlig mine nikket som tegn på at han og hans krigere kunne regnes med. «Godt, Flatfjes,» mjauet han. «Før oss til skyggeklanleiren.»

Kapittel 24

FLATFJES SNUDDE OG trengte seg inn i bregnekrattet. Snøstorm og de andre fulgte etter henne.

Ildpote sitret av spenning. Han kjente ikke lenger den fuktige kulden, og han hadde for lengst glemt at han var sliten.

Flatfjes førte dem til en liten grop omgitt av tett underskog og pekte ut inngangen til Skyggeklanens leir. Det sammenfiltrede bjørnebærkrattet var noe helt annet enn den ryddige gulltorntunnelen som førte inn til Tordenklanens leir. Leirgrensen var full av hull og åpninger, og stanken av råttent kjøtt drev mot dem.

«Spiser dere kråkemat?» hvisket Gråpote og vrengte leppen.

«Krigerne våre brukes til angrep, ikke til jakt,» svarte Askepels. «Vi spiser det vi finner.»

«Tordenklan, gjem dere i bregnekrattet der borte,» hveste Flatfjes. «Den er full av fluesopp som maskerer lukten deres. Vent her til jeg tilkaller dere.»

Hun trakk seg tilbake for å la de andre kattene fra Skyggeklanen vise vei, plasserte seg midt i gruppen, som om hun var deres fange. De gikk taust inn i leiren.

Tordenklankattene la seg spent og vaktsomt ned blant fluesoppene. Ildpote kjente at det kriblet i pelsen. Han så på Gråpote som lå ved siden av ham. Den tykke pelsen i nakken på vennen sto rett til værs, og Ildpote hørte at han prøvde å undertrykke den spente pesingen sin.

Plutselig lød det et hyl fra Skyggeklanens leir. Uten å nøle spratt tordenklankattene opp fra gjemmestedet og for inn gjennom inngangen.

Flatfjes, Askepels, Morgensky og Nattpels befant seg i en godt opptråkket, gjørmete lysning, der de sloss med seks skummelt utseende krigere. Ildpote gjenkjente Knekkstjerne og nestlederen hans, Svartfot, blant dem. Krigerne så sultne ut og var fulle av arr etter kamper, men Ildpote så at de hadde faste muskler som bulte under den lurvete pelsen.

I utkanten av lysningen sto grupper med magre katter og så usikkert på kaoset. Det så ut som om de skinnmagre kroppene grøsset ved synet av all volden, der de sto sjokkert og forvirret og så på med matte øyne. I øyekroken så Ildpote at Virvelvind rygget unna og gjemte seg bak en busk.

Da Snøstorm nikket til dem, kastet tordenklankattene seg inn i kampen.

Ildpote fikk tak i en sølvgrå, stripete katt med klørne, men ble ristet løs. Han falt over ende, og skyggeklankrigeren grep tak i ham med klør like skarpe som torner. Ildpote klarte å vri seg rundt og sette tennene i katten. Krigerens brøl bekreftet at han hadde truffet et ømt punkt, så han bet enda hardere. Krigeren skrek igjen, rev seg løs og løp inn i buskaset.

Ildpote reiste seg. En ung lærling fra Skyggeklanen bykset mot ham fra utkanten av leiren, den myke kattungepelsen sto rett til værs av redsel.

Ildpote trakk klørne inn og dyttet ham raskt ut av veien. «Dette er ikke din kamp,» hveste han.

Snøstorm hadde allerede klart å få Svartfot i bakken. Han bet ham hardt, og den skadde nestlederen løp av gårde mot inngangen til leiren og ut i sikkerhet i skogen.

«Ildpote!» Ildpote hørte at Morgensky skrek navnet hans. «Pass deg! Kloretryne –» Han hørte ikke resten. En kraftig, svart katt braste inn i ham. Kloretryne! Ildpote kjørte klørne ned i bakken og snudde seg raskt for å slåss. Krigeren som hadde drept Spraglepels! Han ble rasende og kastet seg mot den svarte hannkatten.

Ildpote la krigeren i bakken og trykket hodet hans ned i gjørma. Han var blindet av sinne og hadde tenkt å sette tennene i fiendens hals. Men før han rakk å gi fienden dødsstøtet, slo Snøstorm ham til side og tok tak i skyggeklankrigeren.

«Tordenklanens krigere dreper ikke hvis de ikke må,» snerret han i øret på Ildpote. «Vi skal bare lære dem at de aldri skal vise seg her igjen!» Han bet Kloretryne så hardt at han løp skrikende ut av leiren.

Ildpote var fortsatt rasende da han så seg desperat omkring. Krigerne til Knekkstjerne var borte.

Et rasende skrik hørtes bak Gråpote. Gråpote bykset bort, og Ildpote så at Flatfjes tok tak i Knekkstjerne med gjørmete, blodflekkede poter. Han blødde fra flere sår. Ørene lå flatt mot hodet, og værhårene var trukket tilbake der han lå sammenkrøpet i Flatfjes’ sterke grep.

«Jeg hadde aldri trodd det skulle være vanskeligere å drepe deg enn faren min!» snerret han mot henne.

Flatfjes rykket til som om hun var blitt stukket av en bie, ansiktet ble plutselig forvrengt av sjokk og sorg. Hun løsnet grepet i Knekkstjerne, og han kastet henne umiddelbart til side med et enkelt rykk med den sterke kroppen.

«Var det du som drepte Lurvestjerne?» jamret Flatfjes og stirret vantro på ham med vidåpne øyne.

Knekkstjerne så iskaldt på henne. «Det var du som fant liket. Kjente du ikke igjen pelsen min mellom klørne hans?» Flatfjes stirret skrekkslagent på ham mens han fortsatte. «Han var en myk og tåpelig leder. Han fortjente å dø.»

«Nei!» hveste Flatfjes og senket hodet. Så ristet hun seg. Hun så opp på Knekkstjerne og krummet ryggen. «Og hva med kattungene til Lynblomst? Fortjente de også å dø?» sa hun hest.

Knekkstjerne snerret, kastet seg over Flatfjes og tvang henne ned på magen. Flatfjes gjorde ikke engang forsøk på kjempe mot de tornespisse klørne. Ildpote så forskrekket at blikket hennes var sløret av sorg.

«Kattungene var svake,» hveste Knekkstjerne og bøyde ansiktet inn mot Flatfjes’ øre. «Skyggeklanen hadde ikke bruk for dem. Hvis ikke jeg hadde drept dem, ville en annen kriger gjort det.»

Et sørgehyl steg opp fra en svart og hvit skyggeklandronning. Knekkstjerne overså henne fullstendig. «Jeg skulle ha drept deg da jeg hadde muligheten,» sa han rasende til Flatfjes. «Men jeg har visst arvet noe av min fars mykhet. Det var tåpelig av meg å la deg forlate Skyggeklanen i live.» Han gjorde et utfall og flekket tenner, klar til å sette dem i halsen på henne.

Men Ildpote var raskere. Han hoppet opp på ryggen til Knekkstjerne før han rakk å bite til. Ildpote kjørte klørne inn i den sammenfiltrede stripete pelsen, rev ham bort fra den utkjørte dronningen og slengte ham ut i utkanten av lysningen.

Knekkstjerne snudde seg i luften og landet på føttene. Han så Ildpote rett inn i øynene og spyttet rasende. «Ikke kast bort tiden din, lærling! Jeg har delt drømmer med Stjerneklanen. Du må drepe meg ni ganger før jeg blir en av dem. Tror du virkelig at du er sterk nok til det?» Øynene hans glødet av selvsikkerhet og tross.

Ildpote stirret tilbake på ham. Det strammet i magen. Knekkstjerne var klanleder! Hvordan i alle dager skulle han klare å nedkjempe ham? Men medlemmene av Skyggeklanen som hadde sett på, var nå i ferd med å nærme seg lederen sin mens de snerret og hveste hatefullt. De var medtatt og halvt utsultet, men de var for mange for Knekkstjerne, og han viftet nervøst med halen, som om han forsto det. Han krøp sammen og rygget av gårde inn i buskaset. Øynene hans glimtet truende fra skyggene. Blikket hans fant Ildpotes i mengden.

«Dette er ikke over, lærling,» hveste han, før han snudde seg og forsvant inn i skogen, sammen med sine nedbrutte krigere.

Ildpote så på Snøstorm. «Skal vi følge etter dem?» mjauet han.

Krigeren ristet på hodet. «Jeg tror de har skjønt at de ikke er velkommen her.»

Skyggeklankrigeren Nattpels nikket. «La dem være. Hvis de våger å vise seg her, kommer Skyggeklanen til å være sterk nok til å takle dem på egen hånd.»

Resten av Skyggeklanen hadde krøpet sammen i ruinene av leiren, som om de var lamslått over at lederen hadde forsvunnet. Det kommer til å ta tid å bygge opp denne leiren igjen, tenkte Ildpote.

«Kattungene!»

Ildpote hørte at Gråpote mjauet fra den andre enden av lysningen. Han løp bort til vennen sin med Musepus og Snøstorm hakk i hæl. Da de nærmet seg, hørte de den ynkelige mjauingen fra kattungene fra en haug av blader og kvister. Gråpote og Musepus gravde raskt gjennom bladverket og fant de savnede tordenklanungene nederst i en liten grop.

«Går det bra med dem?» spurte Snøstorm, halen hans rykket nervøst.

«Det går bra,» svarte Gråpote. «De fleste har bare noen få småskrammer. Men det er en liten stripet en som har et nokså stygt sår på øret. Kan du ta en titt på det, Flatfjes?»

Den gamle hunnkatten holdt på å slikke sine egne sår, men da Gråpote ropte, skyndte hun seg bort til siden av gropen, der Gråpote forsiktig hadde lagt fra seg kattungen.

Ildpote hjalp Gråpote med å løfte opp de andre ungene. Den siste var grå, som asken i et utbrent bål. Hun pep og sprellet da Ildpote la henne på bakken. Musepus samlet alle kattungene hos seg og beroliget dem med slikk og kjærtegn.

Flatfjes så nærmere på det opprevne øret. «Vi må få stoppet blødningen,» mjauet hun.

Snufsepus kom ut fra skyggen. I forpoten bar han en bunt spindelvev, som han ga Flatfjes uten å si et ord. Hun nikket til takk og begynte å behandle såret.

Nattpels gikk bort til gruppen med tordenklankatter. «Dere har hjulpet Skyggeklanen med å bli kvitt en brutal og farlig leder, og det er vi takknemlige for. Men nå er det på tide at dere forlater leiren vår og vender tilbake til deres egen. Jeg lover dere at jaktmarkene deres skal være uten skyggeklankatter så lenge vi finner mat nok på vårt eget territorium.»

Snøstorm nikket. «Jakt i fred i én måne, Nattpels. Tordenklanen forstår at dere trenger tid til å bygge opp klanen igjen.» Han snudde seg mot Flatfjes. «Og du, Flatfjes?» spurte han. «Vil du bli med oss hjem igjen eller være her hos dine gamle venner?»

Flatfjes så opp på ham. «Jeg vil følge med dere tilbake.» Hun stirret på en dyp flenge i Snøstorms bakbein. «Dere trenger en medisinkatt, både for deg og for kattungene deres.»

«Takk,» malte Snøstorm. Han ga tegn til tordenklankattene ved å vifte med halen, og så førte han dem ut fra lysningen. Musepus og Akvamarin hjalp kattungene, som snublet utslitt og forfjamset av gårde. Flatfjes gikk ved siden av den stripete ungen som var såret, og løftet ham i nakkeskinnet hver gang han snublet. Ildpote og Gråpote fulgte dem gjennom bjørnebærsnaret, forbi leirens luktgrense, og ut i skogen.

Månen var fortsatt på vei opp på den stille himmelen da tordenklanfølget tok fatt på den lange vandringen hjemover, mens kaskader av brune blader dalte ned rundt dem og landet på skogbunnen.

Kapittel 25

ILDPOTE OG GRÅPOTE var oppstemt og lettet over å være hjemme igjen og sprang inn i tordenklanleiren i forkant av patruljen. Snøpels lå midt i lysningen og hvilte hodet sørgmodig på potene. Da de to lærlingene bykset inn, løftet hun snuten og snuste i luften. «Ungene mine!» ropte hun. Hun bykset opp og forbi Ildpote og Gråpote for å møte resten av følget som kom ut fra skogen.

Kattungene skyndte seg bort til Snøpels og trykket snutene inn i siden på henne. Hun krummet den myke kroppen om dem og slikket dem én etter én mens hun malte høyt.

Flatfjes ble stående ved inngangen til leiren og se taust på.

Blåstjerne gikk langsomt mot den hjemvendte patruljen. Hun så kjærlig bort på Snøpels og ungene hennes, og så vendte hun blikket mot Snøstorm. «Går det bra med dem?» spurte hun.

«De er helt i orden,» mjauet Snøstorm.

«Godt jobbet, Snøstorm. Tordenklanen ærer deg.»

Snøstorm bøyde hodet og tok imot rosen, og så la han til: «Men det var takket være denne lærlingen at vi fant dem.»

Ildpote løftet hodet og halen stolt og skulle til å si noe da Tigerklos bebreidende snerring lød fra den andre enden av lysningen.

«Hvorfor tok dere med dere forræderen tilbake?» Den mørke krigeren lusket bort til patruljen og stilte seg opp ved siden av lederen.

«Hun er ikke noen forræder,» insisterte Ildpote. Han så seg rundt i leiren. De andre kattene hadde hastig samlet seg i lysningen for å hilse på kattungene og gratulere jaktlaget. Noen av dem hadde fått øye på henne og stirret på henne med hatefulle blikk.

«Hun drepte Spraglefjes,» sa Langhale.

«Se mellom klørne på Spraglefjes,» foreslo Gråpote. «Der kommer dere til å finne Kloretrynes pels, ikke Flatfjes’ grå pels.»

Blåstjerne nikket til Musepus, som pilte bort fra mengden mot stedet der Spraglepels lå og ventet på å bli begravd ved soloppgang. Klanen ventet i spenning til hun kom tilbake.

«Gråpote har rett,» peste Musepus da hun kom farende tilbake til lysningen. «Spraglepels ble ikke angrepet av en grå katt.»

Overrasket mumling spredde seg gjennom mengden.

«Men det betyr ikke at hun ikke hjalp til med å ta kattungene,» hveste Tigerklo.

«Uten Flatfjes ville vi aldri fått kattungene tilbake,» freste Ildpote. Han var sliten og utålmodig. «Hun visste at det var en skyggeklankriger som hadde tatt dem. Hun jaktet på dem da jeg fant henne. Hun risikerte livet da hun vendte tilbake til Skyggeklanens leir. Det var Flatfjes som tenkte ut slagplanen som fikk oss inn i skyggeklanleiren og ga oss mulighet til å bekjempe Knekkstjerne.»

Kattene lyttet forbløffet til det Ildpote hadde å fortelle.

«Han har rett,» mjauet Snøstorm. «Flatfjes er vår venn.»

«Det gleder meg å høre,» mjauet Blåstjerne og så Ildpote inn i øynene.

Snøpels mjauet engstelig fra mengden. «Er Knekkstjerne død?» spurte hun.

«Nei, han kom seg unna,» svarte Snøstorm. «Men han kommer aldri mer til å lede Skyggeklanen.»

Snøpels sukket lettet og fortsatte å snuse på ungene sine.

Snøstorm så på Blåstjerne. «Jeg lovet Skyggeklanen at vi skulle la dem være i fred fram til neste fullmåne,» forklarte han. «Klanen er i fullt kaos etter Knekkstjernes ledertid:»

Blåstjerne nikket. «Det var et klokt og sjenerøst tilbud,» mjauet hun anerkjennende. Tordenklanens leder gikk forbi Snøstorm og resten av flokken og bort til Flatfjes. Flatfjes senket blikket da Blåstjerne berørte den grå pelsen hennes med snuten.

«Flatfjes, jeg vil gjerne at du skal erstatte Spraglepels som vår medisinkatt,» mjauet Blåstjerne. «Jeg regner med at du kommer til å finne alt du trenger hos henne.»

De andre kattene begynte å murre seg imellom mens halene viftet opprømt. Flatfjes så engstelig på dem uten å si noe.

Snøpels kikket bort på de andre dronningene før hun møtte Flatfjes’ blikk og langsomt nikket godkjennende.

Flatfjes bøyde hodet mot den hvite katten i respekt før hun henvendte seg til sin nye leder. «Tusen takk, Blåstjerne. Skyggeklanen er ikke lenger klanen jeg en gang kjente. Nå er det Tordenklanen som er min klan.»

Ildpote kjente en bølge av glede over at den gamle katten han var blitt så glad i, fra nå av skulle være medisinkatt for klanen hans. Så sank halen hans ved tanken på at han aldri mer skulle se Spraglepels i lysningen sin, med den blanke pelsen som skinte i solen og de varme øynene som hilste velkommen.

«Hvor er Ravnepote?» mjauet Blåstjerne plutselig og rykket Ildpote bort fra de bittersøte minnene.

«Ja,» skjøt Tigerklo inn, «hvor er lærlingen min? Pussig at han skulle forsvinne samtidig som Knekkstjerne.» Han så megetsigende på klanen.

«Hvis du tror at han har hjulpet Knekkstjerne, tar du feil,» mjauet Ildpote freidig.

Tigerklo stivnet og fikk et truende uttrykk i øynene.

«Ravnepote er død,» fortsatte Ildpote og senket hodet som i sorg. «Vi fant ham død på Skyggeklanens territorium. Luktene vi fant rundt ham, tyder på at han må ha blitt drept av en skyggeklanpatrulje.» Han så på Blåstjerne. «Jeg skal fortelle alt sammen senere,» lovet han.

Flatfjes så spørrende på Ildpote. Ildpote så tilbake med et blikk som ba henne om å ikke si noe. Hun viftet så vidt med ørene for å vise at hun forsto, og deretter så hun bort.

«Jeg har aldri sagt at Ravnepote var forræder,» hveste Tigerklo. Han stoppet opp og lot et sorgtynget uttrykk sløre blikket et øyeblikk før han vendte seg mot resten av klanen. «Ravnepote kunne ha blitt en god kriger. Han har forlatt oss altfor tidlig, og vi er mange som vil savne ham lenge.»

Tomme ord, tenkte Ildpote bittert. Hva ville Tigerklo ha sagt om han visste at Ravnepote var i sikkerhet, langt bortenfor skogen, på rottejakt hos Bonden?

Blåstjerne brøt stillheten. «Vi kommer til å savne Ravnepote, men vi skal minnes ham i morgen. Først er det et annet ritual vi må utføre – et jeg vet Ravnepote ville satt pris på.» Hun snudde seg mot Ildpote og Gråpote. «Dere har vist stort mot i natt. Kjempet de godt, Snøstorm?» spurte hun.

«Som krigere,» svarte Snøstorm alvorlig.

Blåstjerne møtte det gule blikket hans og nikket lett. Så løftet hun halen og kikket opp på Sølvpelsen. Stemmen hennes ljomet og ga gjenklang i den stille skogen. «Jeg, Blåstjerne, Tordenklanens leder, ber mine krigerforfedre om å se ned på disse to lærlingene. De har trent hardt for å lære seg krigerkodeksen, og jeg anbefaler dem til dere som krigere. Hun så ned på Ildpote og Gråpote og myste. «Ildpote, Gråpote, lover dere å følge krigerkodeksen og beskytte og forsvare klanen, selv om det skulle koste dere livet?»

Ildpote kjente at det var noe som rørte seg i ham, en ild som brant i magen og ga gjenlyd i ørene. Han følte plutselig at alt han hadde gjort for klanen så langt – alle byttedyrene han hadde fanget og alle fiendekrigerne han hadde kjempet mot – hadde ført fram til dette øyeblikket. «Det gjør jeg,» svarte han fast.

«Da gir jeg dere, i Stjerneklanens kraft, krigernavn. Gråpote, fra nå av skal du være kjent som Gråstripe. Stjerneklanen ærer ditt mot og din styrke og ønsker deg velkommen som kriger i Tordenklanen.»

Blåstjerne tok et skritt fram og hvilte snuten på Gråstripes bøyde hode. Han bøyde seg enda mer for å slikke henne ærbødig på skulderen, så rettet han seg opp og gikk bort til de andre krigerne.

Blåstjerne ble stående og se på Ildpote en god stund før hun sa noe. «Ildpote. Fra nå av skal du være kjent som Ildhjerte. Stjerneklanen ærer ditt mot og din styrke og ønsker deg velkommen som kriger i Tordenklanen.» Hun berørte hodet hans med snuten og murret: «Ildhjerte, jeg er stolt av å ha deg som min kriger. Tjen klanen vel, unge katt.»

Ildpote skalv slik at det var så vidt han klarte å slutte å slikke på Blåstjernes skulder. Han malte hest for å vise takknemlighet, så smatt han bort og stilte seg ved siden av Gråstripe.

Det lød hyllestmjauing fra forsamlingen, og stemmene fra klanen steg opp i den stille natteluften mens de messet de nye krigernavnene. «Ildhjerte! Gråstripe! Ildhjerte! Gråstripe!»

Ildhjerte kikket rundt på klanen og ansiktene han hadde blitt så godt kjent med i løpet av de siste månene. Han lyttet på dem mens de ropte hans nye navn og var overveldet over godheten og respekten han så i øynene deres.

«Det er nesten månehøy,» mjauet Blåstjerne. «I tråd med våre forfedres tradisjon må Ildhjerte og Gråstripe våke i stillhet til soloppgang og vokte leiren alene mens vi sover.»

Ildhjerte og Gråstripe nikket høytidelig.

Da resten av klanen begynte å gå bort til hiene, trengte Tigerklo seg forbi Ildhjerte. Tordenklanens nestleder sakket farten idet han gikk forbi og hveste lavt i øret på ham: «Ikke tro at du kan narre meg, kosepus. Vær forsiktig med hva du forteller Blåstjerne.»

Det gikk kaldt nedover ryggen på Ildhjerte. Blåstjerne måtte få vite om Tigerklos forræderi.

Da Tigerklo gikk mot krigerhulen igjen, forlot Ildhjerte Gråstripe og bykset etter Blåstjerne. Han tok henne igjen utenfor hulen hennes. «Blåstjerne, jeg vet at jeg bryter løftet om taushet, men jeg må snakke med deg før jeg begynner å våke.»

Blåstjerne så på Ildhjerte og ristet på hodet. «Det er et viktig ritual, Ildhjerte. Du kan snakke med meg i morgen tidlig.»

Ildhjerte senket hodet lydig. Tigerklo var uansett ikke et problem som kunne løses i løpet av natten. Han vendte tilbake til plassen sin ved siden av Gråstripe midt i lysningen. De to vennene så på hverandre, men sa ingenting.

Ildhjerte kikket opp på månen. Den oransje pelsen glitret som sølv i det kalde lyset. Rundt ham var buskene og trærne innhyllet i dis som strøk fuktig mot pelsen. Ildhjerte lukket øynene og tenkte tilbake på sine barndomsdrømmer. De kjølige skogsluktene i neseborene var virkelige nå, og et liv som kriger lå foran ham. Han følte en hemningsløs glede som flommet opp fra potene og bølget gjennom kroppen. Så åpnet han øynene brått. Et annet par øyne lyste mot ham fra krigerhulen.

Tigerklo!

Ildhjerte stirret tilbake uten å blunke. Han var kriger nå. Klanens nestleder hadde blitt hans fiende, men det var Tigerklo som hadde gjort ham til fiende. Ildhjerte var ikke den samme naive unge katten som hadde sluttet seg til klanen for mange måner siden. Han var større, sterkere og klokere. Hvis det var hans skjebne å stå imot Tigerklo, så var det sånn det var. Ildhjerte var klar for utfordringen.

ERIN HUNTER er inspirert av sin kjærlighet til katter og fascinasjon over villskapen i naturen. Forfatteren har dyp respekt for naturen og liker å skape frodige og mytiske fortellinger om dyrs merkelige oppførsel. Hun er også opptatt av astrologi og gamle steinbautaer.

Les den spennende fortsettelsen i

Kattekrigerne 2

Flammer og is

ORANSJE FLAMMER SLIKKET i den kalde luften og sendte gnister opp mot nattehimmelen. Ildskjæret flakket over brakkmarken med viltvoksende gress og gjorde de tobeinte som krøp sammen der, til silhuetter.

To hvite lys kom til syne i det fjerne, som et varsku om at et monster nærmet seg. Det tordnet forbi på en tordensti som ruvet høyt oppe i himmelen og fylte luften med stinkende gasser.

I utkanten av brakkmarken var det en katt som rørte på seg. Øynene glimtet i mørket. Den spisset ører og la seg flatt ned da den hørte bråket. Etter den kom stadig flere katter ut i det skitne gresset, én etter én. De holdt halene lavt og snuste ut i den sure luften med et foraktelig drag om munnen.

«Tenk om tobeiningene ser oss!» hveste en av kattene.

En stor hannkatt med ravgule øyne som reflekterte lyset fra ilden, svarte: «Det kommer de ikke til å gjøre. De har dårlig nattesyn.» Da han tasset videre, lyste flammene opp den svarte og hvite pelsen over skuldrene. Han gikk med den lange halen rett opp for å signalisere mot til klanen sin.

Men de andre kattene krøp lavt og skjelvende ned mot gresset. Dette var et merkelig sted. Bråket fra monstrene hamret mot de følsomme hårene i ørene deres, og den stramme lukten sved i neseborene.

«Kjempestjerne?» En grå dronning slo nervøst med halen. «Hvorfor er vi her?»

Den svarte og hvite hannkatten snudde seg mot hunnkatten. «Vi har blitt jagd bort fra alle steder der vi har prøvd å slå oss til, Askefot. Kanskje vi kan finne roen her,» mjauet han.

«Ro? Her?» gjentok Askefot vantro. Hun trakk kattungen sin inntil seg og gjemte den under magen. «Med ild og monstre? Her vil ikke kattungene mine være trygge.»

«Vi var jo ikke trygge hjemme heller,» mjauet en annen stemme. En svart hannkatt kjempet seg fremover og haltet stygt på en forvridd pote. Han holdt det ravgule blikket til Kjempestjerne. «Vi klarte ikke å beskytte dem mot Skyggeklanen,» freste han. «Ikke engang i vår egen leir!»

Noen av kattene hylte av uro da de tenkte på den fryktelige kampen som hadde drevet dem bort fra hjemmet deres i høylandet i utkanten av skogen. En ung lærling skrek: «Knekkstjerne og krigerne hans jakter kanskje på oss fremdeles!»

En av tobeiningene ved bålet hørte skriket, reiste seg ustøtt og stirret mot skyggene. Kattene ble straks stille og krøp enda lavere ned. Selv Kjempestjerne senket halen. Den tobeinte ropte ut i mørket og kastet noe mot dem. Skytset fløy over hodene deres og eksploderte i et regn av torneskarpe stykker på Tordenstien bak dem.

Askefot krympet seg da et av skårene streifet skulderen hennes, men hun krøp sammen rundt den vettskremte kattungen sin og ble liggende helt stille.

«Hold dere nede,» hveste Kjempestjerne.

Den tobeinte ved bålet spyttet på bakken og satte seg igjen.

Kattene ventet litt. Så reiste Kjempestjerne seg igjen.

Askefot reiste seg også og ynket seg litt over det nye såret i skulderen. «Jeg er redd for at vi ikke er trygge nok her, Kjempestjerne. Og hva skal vi spise? Jeg kan ikke lukte noen byttedyr.»

Kjempestjerne strakte hals og hvilte snuten mot hodet til dronningen. «Jeg vet at du er sulten,» mjauet han, «men vi er tryggere her enn i det gamle territoriet vårt, eller på jordene eller i skogene til tobeiningene. Bare se på dette stedet! Selv ikke Skyggeklanen ville følge etter oss hit. Dessuten kan jeg ikke lukte hund, og disse tobeiningene kan knapt stå på beina engang.» Han snudde seg mot den svarte hannkatten med den forvridde poten. «Skeivfot, ta med deg Halvhår og se om du kan finne noe å spise,» beordret han. «Der det er tobeininger, må det også være rotter.»

«Rotter?» fnyste Askefot da Skeivfot og en mindre, brun, stripete katt sprang bort. «Det er ikke stort bedre enn kråkemat!»

«Hysj med deg!» hveste en skilpaddemønstret katt ved siden av henne. «Det er bedre å spise rottekjøtt enn å sulte i hjel!»

Askefot skulte og bøyde hodet for å slikke kattungen bak de bustete ørene.

«Vi må finne et nytt tilholdssted, Askefot,» fortsatte den skilpaddemønstrede katten i en vennligere tone. «Morgenblomst trenger hvile og mat. Kattungene hennes kommer snart. Hun trenger den styrken hun kan få.»

De slanke skikkelsene til Skeivfot og Halvhår kom ut fra skyggene.

«Du hadde rett, Kjempestjerne,» ropte Skeivfot. «Det lukter rotte overalt, og jeg tror jeg har funnet et sted der vi kan søke ly.»

«Få se,» sa Kjempestjerne og samlet resten av klanen sin med et rapp med halen.

Kattene tasset forsiktig etter Skeivfot over brakkmarken. Han førte dem mot Tordenstien som ruvet høyt oppe over dem, og ildskjæret kastet store, katteskygger mot de enorme steinbeina. Et monster raste brølende forbi over dem, og bakken skalv, men selv den minste kattungen skjønte at de måtte være stille og skalv uten et mjau.

«Her,» mjauet Skeivfot og stoppet ved et rundt hull som var to katter høyt. En svart tunnel skrånet nedover i bakken, og det rant en jevn strøm med vann inn i den.

«Det er friskt vann,» sa Skeivfot. «Drikkevann.»

«Vi kommer til å gå rundt med våte poter hele tiden!» klagde Askefot.

«Jeg har vært der inne,» fortalte den svarte hannkatten. «Det er litt plass ved siden av bekken der inne. Og vi kommer i det minste til å være trygge for tobeininger og monstre.»

Kjempestjerne gikk fram og løftet haken. «Vindklanen har reist lenge nok,» erklærte han. «Nå er det snart en måne siden Skyggeklanen drev oss bort fra hjemmet vårt. Det begynner å bli kaldere i været, og snart er det løvbart. Vi har ikke noe annet valg enn å bli her.»

Askefot smalnet blikket, men sa ingenting. Hun fulgte taust med de andre da alle i klanen gikk inn i den mørke tunnelen én etter én.

Les også:

ISBN 978-82-93304-04-3

Rødpus er tatt opp som krigerkatt i Tordenklanen og har fått navnet Ildhjerte, men utfordringene hans har bare så vidt begynt. Vinterkulden setter inn, og truslene fra den rivaliserende Elveklanen vokser. Vindklanen er svak og trues fra alle kanter.

Ildhjerte må ikke bare forberede seg til det store slaget, men må også forholde seg til svik innenfor sin egen klan. Spenningen bygger seg opp til et eksplosivt klimaks.

Les også:

ISBN 978-82-93304-05-0

Alliansene mellom kattekrigerne som hersker i skogen, er i stadig forandring. Tidligere venner blir fiender, og noen katter er villig til å gå farlig langt for å oppnå det de ønsker.

Ildhjerte er fast bestemt på å finne ut sannheten om det mystiske dødsfallet til den modige krigeren Rødhale i Tordenklanen. Men hans søken etter svar, avdekker hemmeligheter som enkelte mener burde forbli begravet for alltid.