A. Audhild Solberg

Kampen mot superbitchene

Om forfatteren:

A. Audhild Solberg har jobbet i forlagsbransjen i mange år. Kampen mot superbitchene er hennes første bok.

Om boken:

Anne Bea er tolv år og nestnest nederst i bånnligaen i sjuende klasse. Uten bestevennen Nils hadde livet vært totalt krise. For ikke bare er hun lysår unna sjans på Magnus. To uker før høstens store happening, Talentkampen, havner hun midt i skuddlinja til klassens superbitcher!

Å være annerledes er ingen spøk. Men har man en bestevenn, en kul tante og et skjult talent, kan man klare seg rimelig bra likevel.

© 2013 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Framnes Tekst & Bilde as, 2014

ISBN 978-82-03-25832-9

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til

ebok@aschehoug.no

«Sjelevenner er ikke så sjeldne som jeg trodde. Det er fantastisk å oppdage at det er så mange av dem der ute.»

L.M. Montgomery: Anne fra Bjørkely

Helt sykt ræva

«Hallo, ble du sur, eller?!»

Stemmen til Thea skar gjennom klasserommet.

Jeg så ned i pulten. Det svei bak brilleglassene.

«Sorry, ass!» ropte Thea. «Men hvis du ikke takler å høre sannheten, så er det ditt problem, ikke vårt!»

Jeg rakk ikke engang å lukke øynene før Ronja og Shirin satte i å hylfnise.

Sånn er de hele tiden. Fniser og ler av alt Thea sier.

Jeg hater den fnisinga. Den er som et kvelertak.

Jeg hater samfunnsfag også. Etter at Bodil fikk nakkesleng da hun tryna på verandaen i sommer, orker hun ikke å være ordentlig lærer lenger. Vi må gå sammen i grupper og snakke om leksene, mens hun gjemmer seg bak kateteret og leser Se og Hør. Skulle nesten tro hun ble døv i det fallet også, for hun sier aldri et pip når Thea og de bråker i timen. Jeg hører bare sukkene hennes idet hun blar videre.

«Ikke bry deg om dem,» sa Nils.

Vi er alltid på gruppe sammen.

«Bare fordi Thea sier at du er en føkkings loser,» sa han, «så betyr ikke det at du er det.»

Han smilte oppmuntrende til meg.

Jeg skulte tilbake.

For alle vet at når Thea sier noe, så er det sånn. Hun er den mest populære jenta i sjuende og slår flere på ungdomsskolen også. Hvis du vil være venn med henne, er det lurt å være enig i det hun sier. Hvis du ikke vil være venn med henne også. Hun kan gjøre livet ditt rimelig kjipt hvis du ikke hører etter. Det vet jeg alt om.

«Og én ting til!» ropte Thea. «Jeg skal være med i Talentkampen likevel. Så det er bare å begynne å glede seg!»

Jeg sukka mot Nils.

Han sukka tilbake.

Typisk!

Bare så du vet hva jeg snakker om: Talentkampen er høstens desidert største happening på skolen vår. Det er en talentkonkurranse for elevene i femte til sjuende klasse, og alle som vil kan være med. Du kan spille et instrument, synge, danse, fortelle en vits eller hva som helst, det er opp til deg.

Juryen består av én lærer, én forelder og to elever, og de pleier å være skikkelig strenge. I fjor var det moren til Bjørn Inge i klassen som var foreldredommer, og hun var helt sykt streng. Hun bare slakta den ene deltakeren etter den andre, blant annet Thea, som havna helt nede på femteplass med dansenummeret sitt. Hun ble til og med slått av Torfinn i parallellklassen, og han spilte trekkspill i bunad!

Etter den krisefiaskoen bestemte Thea seg for å boikotte hele driten, som hun sa. Ronja og Shirin også. Jeg kan ikke si at det hadde plaga meg noe særlig. Ikke Nils heller. Årets talentkamp var bare to uker unna, og vi hadde faktisk begynt å glede oss noe innmari. En hel kveld uten Thea, Ronja og Shirin!

Vi burde ha skjønt at det var for godt til å være sant.

«Spør meg hvem jeg skal delta med, da!» ropte Thea.

Jeg svarte ikke.

Jeg regna med at hun hadde fått med seg Ronja og Shirin i år, kanskje noen andre toppligajenter som kunne danse også.

«Hallo, er du døv også, eller?!» bjeffa det bak meg. «Spør meg hvem jeg skal delta med, sa jeg!!»

Jeg snudde meg mot bokhylla bakerst i klasserommet.

Selv sitter jeg alltid rett foran kateteret, så jeg kunne ikke se noen baki der. Men jeg visste at det var der Thea var. Det er aldri noe problem å høre hvor hun befinner seg. Stemmen hennes skjærer gjennom både vegger, marg og bein.

«Ok,» kremta jeg. «Hvem skal du delta med i Talentkam–»

«Jeg skal synge sammen med Føkk Jøstin!»

Jeg holdt nesten på å ramle av stolen.

«H-hæ?» sa jeg. «Skal du syn–»

«You heard me, shitface! Jeg – skal – synge – sammen – med – Føkk Jøstin – i – Talentkampen! Litt kulere enn å synge solo i barnekoret, hæ?!»

Jeg hørte henne flekke tennene i et smil.

Himmelen stakk i øynene da jeg myste mot vinduet.

Typisk!

Typisk!!

Føkk Jøstin består av Bjørn Inge i klassen på bass og Magnus og Felix i parallellklassen på trommer og gitar. De har bare spilt sammen siden i sommer, men har allerede rukket å bli det kuleste bandet i sjuende. Ikke at de har så mye konkurranse – det er egentlig ingen andre band i sjuende – men Føkk Jøstin er uansett det kuleste.

Da det ble kjent at de var på jakt etter en vokalist til Talentkampen, gikk det bare noen minutter før auditionrundene var i gang. Hvert eneste friminutt i to dager hørte jeg og Nils dem. Jenter som gaula og sang i gangene og ute i skolegården. Ingen av dem var særlig gode. Jeg hørte ganske godt etter.

Men jeg hadde visst missa én. For den tredje dagen var friminuttene plutselig helt normale igjen. Ingen jenter som gikk rundt og nynna, ingen som egla seg inn på Magnus, Felix og Bjørn Inge og trygla om å få bli med i bandet. Føkk Jøstin hadde tydeligvis funnet sin vokalist.

Jeg snudde meg mot Nils.

«Thea?!» hiksta jeg. «Thea?!?!»

Pusten min hakka opp halsen.

«Og jeg som trodde at Føkk Jøstin var seriøse!» sa jeg. «At de ville ha en vokalist som faktisk kunne syng–»

Jeg stoppa opp.

Neseborene til Nils hadde begynt å dirre.

«Hva er det?» hviska jeg. «Har det skjedd noe? Er det noe med moren din?»

Neseborene til Nils er nemlig som øynene mine. Jo mer de beveger seg, desto mer nervøs er han. Og nå skalv nesa hans som et flagg i orkan.

«I-i-ikke bli sint nå,» stotra han. «M-m-men det kan jo hende at … at …»

«At hva da?»

«A-a-a-t Thea faktisk kan synge?»

Jeg snudde meg bort.

Jeg gadd ikke svare engang.

For greit at Thea er den mest populære jenta i sjuende klasse og kjæreste med Felix i Føkk Jøstin, men synge – det kan hun faktisk ikke! Thea synger helt sykt ræva krisedårlig. Jeg gikk i barnekoret sammen med henne, jeg vet hva jeg snakker om. Å synge er det eneste jeg alltid har kunnet bedre enn henne.

Det eneste!

«BODIIIIIIIIIIIIIIL!!!!»

Blikket mitt skvatt opp bak brillene.

Det virka som om Bodil skvatt også. Jeg hørte at ukebladet hennes gikk rett i gulvet.

«Bodil, vi er ferdige med å snakke om leksene!» gaula Thea bak meg. «Så er det greit at vi går nå?»

Bodil hosta ned i nakkekragen.

«Men det er jo ti minutter igjen av timen,» sa hun. «Er dere allered–»

«Ja!!»

«Ja, nei … ja, hvis dere er ferdige, så kan dere vel kanskj–»

«Du er bare kjempegrei, altså, Bodil!»

På en måte kan jeg forstå at Bodil gir opp å si noe i samfunnsfagtimene. Det er ikke så lett å komme til orde med Thea i nærheten.

To sekunder etterpå skjedde det som alltid skjer.

«Vi er også ferdige!»

«Vi også!»

«Og vi! For lenge siden!»

Bodil fikk ikke engang begynt på en setning denne gangen. Det skrapte og knirka i stoler og pulter som flytta på seg, stemmer ble slengt i alle retninger. Alle var allerede på vei ut av klasserommet.

Jeg så bort på Nils. Det rykka fortsatt litt i neseborene hans, men de hadde begynt å roe seg nå.

Det hadde jeg også. Nils hadde tross alt ikke hørt Thea synge, det var ikke hans feil at han ikke visste bedre. Når Thea åpna munnen på Talentkampen om to uker, ville han nok skjønne hva jeg snakka om.

Gentleman

«Lurer på hva Føkk Jøstin skal spille i Talentkampen,» sa jeg. «De har jo ikke akkurat så mange låter å velge mellom nå som Thea skal være vokalist. Hun kan ikke synge ’Bæ bæ lille lam’ engang uten å skjære helt ut. Du skulle bare hørt henne da vi gikk i barnekoret, det ble helt krisestemning da hun åpna kjeften og bare … Nils?»

Jeg så fra høyre til venstre.

«Nils?»

Han gikk jo nettopp ved siden av meg i gangen. Når hadde han forsvunnet?

Det stramma seg i magen. Vi skulle ha gym, og gymsalen ligger i andre enden av skolebygningen. Det er om å gjøre å komme seg dit før gangene blir fulle av folk. Og jeg hadde ikke engang gått forbi kantina ennå!

«Nils?»

Jeg gikk rett inn i et tårn med tomme bruskasser utenfor kantina, det dogga bak brilleglassene. Tårnet ble stående og vaie fram og tilbake, jeg var sikker på at jeg skulle drukne i bruskasser. Men heldigvis raste det ikke. Det ville nesten ha blitt litt for mye for meg.

«Nils?»

«Sikkert noe av Rihanna,» peip det bak meg.

Jeg spant rundt.

Nils!

Jeg pusta letta ut. Han hadde bare havna litt bakpå. Det burde jeg jo ha skjønt. Jeg har det med å øke farten når jeg snakker, og Nils har tross alt ganske korte bein.

«Saklig,» fnyste jeg. «Særlig at Thea klarer å synge noe av Rihanna.»

«Beyoncé?» sa Nils. «Selena Gomez?»

Jeg himla med øynene.

«Men de kan jo ikke akkurat spille Justin Bieber heller,» sa han.

«Ikke akkurat,» sa jeg.

Vi så på hverandre og fniste.

Vi visste nemlig hvorfor. Vi fikk med oss hele historien i sommer:

Nils og jeg satt og spilte tomannsamerikaner på rommet mitt da vi plutselig hørte stemmer utenfor vinduet. Det var over tretti varmegrader den dagen, så vinduet sto på vidt gap.

«Hva med The Boyfriends?» var det noen som sa.

«Det er faktisk ikke så ille,» sa en annen.

Jeg spissa ørene. Jeg ser kanskje ikke så godt, men det er som sagt ikke noe i veien med hørselen. Og det tok ikke lang tid før Nils og jeg skjønte hvem det var. Det var Magnus, Felix og Bjørn Inge som diskuterte hva det nye bandet deres skulle hete. Felix er nemlig naboen min. Og soveromsvinduet hans er rett overfor soveromsvinduet mitt. Jeg vet hva slags musikk han hører på, for å si det sånn.

«The Boyfriends,» sa Bjørn Inge. «Here comes The Boyfriends!»

«Give it up for The Boyfriends!» sa Magnus. «Jo. Kan funke, det.»

Kanskje de faktisk hadde blitt hetende det, hadde det ikke vært for at Felix ødela alt.

«If I was your boyfriend, I’d never let you go,» begynte han plutselig å nynne. Litt sånn som når du går rundt og ikke aner at du synger på noe. «Keep you on my arm girl, you’d never be alone. I can be a gentleman, anything you want –»

«Hæ?» avbrøt Bjørn Inge. «Hva var det der?»

Det ble stille.

«Var det Justin Bieber?» sa Magnus.

«N-n-nei,» stamma Felix.

«Jo, det var det!» sa Magnus.

«Fy faen, Felix!» ropte Bjørn Inge. «Du sang Justin Bieber!»

«Det gjorde jeg ikke!» skreik Felix. «Det var en låt av … av … av Michael Jackson! Fuck Justin!»

Og sånn ble de hetende Føkk Jøstin.

Nils og jeg var forbi klasserommene til åttende, niende og tiende nå, vi nærma oss gymsalen. Ennå hadde det ikke ringt ut. Ennå hadde ingen hviska noe litt for høyt bak ryggen min eller sagt noe stygt rett opp i ansiktet mitt. Men ikke engang det hjalp på humøret.

«Nå mista jeg helt piffen igjen,» sa jeg.

«Hvorfor det?» sa Nils.

«Hvorfor det?! Er du klar over hvor ille dette er, eller?!»

«Men hvis Thea er så sykt ræva til å synge som du alltid har sagt, så kan hun jo umulig vinne Talentkampen i år heller. Og det er vel bra?»

«Jo da, men det er jo kjempetragisk for Føkk Jøstin! De hadde jo garantert vunnet uten henne!»

Nils snudde seg mot meg.

«Så det du sier,» sa han, «er at du bryr deg mer om at de vinner enn at Thea taper?!»

Jeg så vekk.

«Ok,» smilte han. «Da er du enda mer forelska enn jeg trodde.»

Jeg svarte ikke.

Det var ikke det at jeg ble så flau. Nils og jeg har ikke hemmeligheter for hverandre. Han vet hvem jeg liker og sånn. Det var bare litt rart å høre han si det høyt på den måten. Jeg ser liksom ikke på meg selv som en som har rett til å bli forelska i noen. Det er jo ikke sånn at noen vil bli forelska i meg.

Tror jeg.

«Forresten,» sa Nils, «blir du med bort på skaterampa en dag snart?»

Jeg så på han.

Vanligvis spør han ikke om jeg vil bli med, han vet at jeg liker meg best hjemme. De andre i klassen tror at jeg er kjempesjenert fordi jeg ikke er med på noe etter skolen og nesten aldri sier noe i timene, men egentlig er jeg ikke så sjenert. Jeg liker bare ikke at andre ser på meg. Og det gjør de jo hvis jeg åpner munnen. Eller blir med bort på skaterampa etter skolen.

«Bare en liten tur?» sa Nils.

Jeg rynka på nesa.

«Vær så snill?» sa han. «Sist jeg var der, sa Bjørn Inge og Felix at jeg ikke har noen venner. Men jeg har jo det. Jeg har jo deg.»

Jeg fikk tårer i øynene da han sa det.

Litt fordi jeg ble glad. Men mest fordi jeg ble lei meg. For jeg visste jo hva Bjørn Inge og Felix mente med det de sa.

De mente at jeg ikke teller.

«Det er ikke så smart å være venn med meg,» sa jeg.

«Du er ikke den verste å være venn med,» sa Nils.

Det er derfor vi passer så godt sammen, Nils og jeg. Vi er ærlige med hverandre. Jeg skuler og fnyser mot han når han er teit, og han prøver ikke å pynte på sannheten overfor meg. Han sier det som det er.

Jeg er ikke den verste å være venn med. Celine i parallellklassen har cerebral parese og sitter i rullestol, og Birk, som også går i parallellklassen, har brannsår over hele kroppen og halve ansiktet. I sommer ble han dessuten bitt av en flått.

Jeg er den nestnest verste å være venn med i sjuende. Det er på en måte en trøst.

«Ok,» sa jeg. «Jeg blir med bort på skaterampa en dag snart.»

Jeg vet alltid når Nils smiler.

Mamma sier at han smiler fra øre til øre, og det er sant. Ansiktet hans blir på en måte delt i to av munnen. Øynene forsvinner nesten helt, man ser bare to smale streker over kinnene. Selv på flere meters avstand ser jeg det.

Når Nils smiler, blir jeg glad inni meg. Ikke sånn forelskaglad, men bare veldig glad for at han fins. Jeg tør nesten ikke tenke på hvordan livet mitt ville vært om vi ikke hadde havna i samme klasse og blitt venner.

Ikke at han beskytter meg mot de andre på skolen. Han er lavere enn både meg og nesten alle de andre jentene i sjuende. Ganske pinglete, for å være helt ærlig. Guttene i klassen spør aldri om han vil være med og spille fotball i friminuttene, for eksempel.

Nei, det som er bra med Nils, det er at han syns at jeg er morsom å være sammen med. Det er litt merkelig egentlig, for hvis jeg havner på gruppe med Thea, Ronja og Shirin, så er jeg så døll at det er helt krise. Jeg sier ikke et ord. Bare fniser. Enda jeg ikke syns de er morsomme engang. De sitter bare og ser på videoer av jenter som sminker seg på YouTube, og så blir de borte kjempelenge mens jeg må gjøre alt arbeidet.

Uansett, poenget mitt er at når jeg er sammen med Nils, så er jeg morsom å være sammen med. For det første åpner jeg munnen, og for det andre sier jeg morsomme ting. Jeg vet ikke hvorfor, det bare er sånn. Nils får meg liksom til å tørre å være meg, sånn som jeg tenker at jeg egentlig er. Og da er det ikke like ille at alle andre tenker at jeg er kjempesjenert og krisedøll. For jeg vet at det fins i hvert fall én som ikke tenker det.

Kanskje noen til, forresten.

Men det kommer jeg tilbake til.

Jeg stoppa opp i gangen.

Vi var framme. Vi hadde klart det. Vi hadde kommet oss helskinna gjennom hele skolen uten at jeg hadde fått en eneste kommentar slengt etter meg! Det er ikke hver dag det skjer.

«Jeg går bare rett inn i gymsalen, jeg,» sa jeg.

«Glemt gymbagen igjen?» sa Nils.

«Typisk meg.»

Vi så på hverandre og fniste igjen.

Jeg er nemlig ikke typen som glemmer ting. Eller skulker. Du ser aldri meg sitte i kantina sammen med Thea, Ronja og Shirin midt i mattetimen, for å si det sånn. Men gym? Der har jeg ingen sperrer.

Nils begynte å gå videre mot garderobene.

Jeg så meg rundt. Det var fortsatt ingen i nærheten.

«Nils?»

«Ja?»

Han snudde seg.

«Bare så det er sagt,» sa jeg, «så er du ikke den verste å være venn med, du heller. Selv om du er ganske pinglete.»

Jeg er ikke sikker, men jeg tror han blunka.

«Ses i gymsalen, Annebino!» sa han og smilte.

Det så jeg.

Romvesen

Jeg heter egentlig Anne Bea. Anne etter mormor og Bea fordi det er yndlingsnavnet til pappa. Det er bare Nils som kaller meg Annebino.

Det hele starta med at han trodde at jeg het det.

Da vi begynte på skolen, ble vi nemlig plassert ved siden av hverandre første skoledag. Vi hadde aldri møttes før, men heldigvis var han ikke som Brage i barnehagen, som begynte å grine første gang han så meg. Nils lente seg i stedet mot meg og spurte:

«Hvem er du?»

Ikke «hva heter du», men «hvem er du». Som om jeg var en slags merkelig skapning fra verdensrommet som plutselig hadde landa på nabopulten hans. Og det var vel kanskje det han trodde også.

«Jeg er Anne Bea,» sa jeg.

Det var jo ikke så mye mer å si enn det.

Men Nils var tydeligvis så satt ut av romvesenet ved siden av seg at han ikke helt fikk med seg det lille jeg sa. Neste morgen kom han løpende bort til meg på de korte pipestilkbeina sine og smilte det smilet som deler ansiktet hans i to, og ropte:

«Hei, Annebino!»

Da var det jeg som ble satt ut.

Det viste seg at moren hans hadde fortalt han hvorfor jeg ser ut som jeg gjør, og så hadde han blanda sammen navnet mitt med det. Men selv om han fikk vite hva jeg egentlig het, ble Annebino liksom bare hengende.

Først brukte han det mest på tull. Men etter en stund begynte navnet å snike seg inn ellers også. «Vær så snill, Annebino,» kunne han si når vi gjorde lekser. «Hvis du hjelper meg med matteleksene, så skal jeg lære deg å hoppe på trampoline.» Eller: «Kan du få ræva i gir, eller, Annebino,» når han syntes jeg gikk litt sakte over veien. Eller: «Bra, Annebino!» når han endelig hadde lært meg å hoppe på trampoline.

Til slutt satt navnet bare fast.

Nå tenker jeg ikke over at han kaller meg Annebino engang. Ikke mamma eller pappa heller, de er så vant til å høre det. De er ganske beskyttende av seg, de reagerer skikkelig når andre barn, eller voksne, sier noe stygt til meg. Men de vet at Nils ikke er slem.

De har til og med kalt meg Annebino flere ganger selv. Jeg tror ikke de legger merke til det, men jeg hører det. Det er ikke det at det gjør noe hvis de kaller meg Annebino, men det er litt rart hvis andre enn Nils gjør det. Det er liksom hans navn.

Den eneste som kanskje kunne ha fått lov til å kalle meg Annebino bortsett fra Nils, er Magnus i Føkk Jøstin.

Magnus har krøllete lyst hår, smilehull, to storebrødre og oser toppliga. Da han fylte tolv 11. januar, hadde han den festen med diskokule i taket og egen klinekrok under kjellertrappa. Ikke at jeg eller Nils var invitert, men alle snakka om det på skolen mandagen etter, at hele toppligaen i sjuende hadde vært der, og til og med noen fra åttende og niende klasse!

En sånn gutt er han.

Jeg, derimot, har ligget stabilt i bånnligaen siden jeg ble født. Da jeg fylte tolv 1. mars, var det bare Nils som dukka opp. Jeg hadde egentlig ikke regna med at de andre i klassen ville komme i år heller, så jeg ble ikke så veldig skuffa. Jeg og Nils hadde hele nonstopkaka for oss selv og spiste så mange lakrislisser at vi nesten spydde. Jeg hadde kjøpt inn en del ekstra siden Mari og Ylva-Merete hadde sagt at de kanskje kom.

Ei sånn jente er jeg.

Som du skjønner, så er ikke Magnus og jeg akkurat nære venner.

Men selv om jeg knapt har snakka med han, liker jeg han ganske godt likevel. Jeg vet ikke helt hvorfor, for han henger bare sammen med folk jeg syns er teite, som Bjørn Inge og Felix, for ikke å snakke om superbitchene Thea, Ronja og Shirin.

Men det er kanskje det som er grunnen, når jeg tenker meg om. Selv om Magnus har skikkelig dårlig smak når det gjelder venner, er han ikke teit selv. Han har aldri sagt noe kjipt til meg, for eksempel. Eller til CP-Celine eller Brann-Birk. Og det kunne han lett ha gjort, så søt og kul og populær som han er. Han kunne ha sluppet unna med mye. Akkurat sånn som Thea slipper unna med det meste hun gjør, bare fordi hun flagrer med øyenvippene og smiler det derre sukkersmilet sitt som er så falskt at jeg ikke skjønner at folk ikke gjennomskuer henne!

Ikke at Magnus vet at jeg liker han, er du gal. Det er bare Nils som vet hvem jeg tenker på når jeg tegner hjerter i margen i samfunnsfagboka. Jeg kommer ikke til å fortelle det til noen andre heller. Det er jo ikke akkurat sånn at jeg ikke vet hvor mikroskopisk liten sjans jeg har. Gutter liker ikke sånne som meg. I hvert fall ikke toppligagutter som Magnus.

Nå tenker du kanskje at det er fordi jeg er den kjempesjenerte og krisedølle typen som ingen legger merke til. At jeg er en sånn brillenørd som sitter fremst i klasserommet og går i ett med tapetet, liksom.

Hadde jeg enda vært så heldig.

Men jeg er ikke det.

Det er det eneste jeg har til felles med Thea, bortsett fra at vi begge går i 7A. Alle på skolen vet hvem jeg er også.

Men ikke fordi jeg er kul.

Ikke fordi jeg er pen.

Og i hvert fall ikke fordi jeg er populær.

Grunnen til at alle vet hvem jeg er, er at jeg er en freak.

Dark horse

De som ikke vet hva jeg heter, kaller meg Hun Albinoen.

Der er Hun Albinoen, hvisker de i gangene på skolen.

Sjekk ut de øynene ’a. Fram og tilbake, fram og tilbake. Som to pingpong-baller på speed.

Fine solbriller på Hun Albinoen i grunn, fniser de om våren. Siste mote fra Blindeforbundet.

Har du sett Hun Albinoen, eller? ler de om vinteren. Hun er så likbleik at hun går i ett med snøen.

Stakkars Hun Albinoen er det også noen som sier. Særlig de pene og prektige jentene i tiende klasse. De med glatte hestehaler og klikk-klakk-hæler som smiler iskaldt til meg når de går forbi.

Stakkars Hun Albinoen, sier blikkene deres. Tenk å se ut sånn.

Jeg hater sånne jenter.

Jeg er forresten ikke albino heller. Men akkurat det har jeg slutta å henge meg opp i. Jeg kaller meg til og med albino selv. Jeg har nok av andre ting å bekymre meg for om jeg ikke i tillegg skal gå rundt og fortelle folk at jeg ikke er albino, men er født med albinisme.

Noen dager tenker jeg at det er helt greit å være albino.

Er man først en freak, så fins det tross alt verre ting der ute. Som CP-Celine og Brann-Birk. Eller han fyren jeg og Nils så en gang, som mangla både armer og bein og hadde et slags sugerør stikkende ut av munnen som han skrev på ei tavle med.

Jeg har armer og bein og kan både høre og snakke og gå. Jeg er verken feit eller ekstremt høy eller ekstremt lav eller har sår i halve ansiktet. Jeg har til og med begynt å få pupper. De er ikke så store at det gjør noe, men de er i hvert fall der. Dessuten er vampyrer også likbleike, og de er jo pene for det.

Jeg kan til og med tenke at jeg på en måte er spesiell. Det er ikke så mange som meg, liksom. Faktisk har jeg bare sett tre albinoer i hele mitt liv, i tillegg til meg selv. En gutt på kjøpesenteret da jeg var seks, og to gamle damer på én gang i forfjor da jeg, mamma og tante Mona var på jentetur til London. De kom til og med bort til oss.

Det var sjelden de møtte så små albinoer som meg, sa de, og så fortalte de at de het Dorothy og Anne og hadde vært bestevenninner i over seksti år. Dorothy spanderte sjokoladekuler fra en pose og kalte meg dear, og da mamma sa at jeg også het Anne, ble engelske albino-Anne så rørt at hun røska posen fra Dorothy og ga meg hele.

Etterpå sa mamma at dette var en historie jeg ville sette pris på når jeg ble eldre. Men jeg limte sjokoladekuleposen inn i dagboka mi allerede da jeg kom hjem.

Andre dager vil jeg bare være som alle andre.

Da forsvinner jeg inn i Normal-verdenen min.

I Normal-verdenen trenger jeg ikke sitte fremst i klasserommet fordi jeg ser så dårlig. Der må jeg aldri knipe øynene sammen i dagslys, og jeg virrer ikke med blikket hele tiden sånn at folk ser på meg og tenker at jeg er rar. Eller enda verre: tror at jeg er blind!

Ok, se for deg dette:

Du er i ferd med å krysse en vei og aner fred og ingen fare. Men så plutselig kommer noen løpende og tar deg i armen, og du hører en damestemme hyle inn i øret ditt: Ikke vær redd, jeg skal hjelpe deg over!

Se for deg at du prøver å forklare at du klarer å gå selv, men at det akkurat da kommer en bil sånn at du skvetter litt. Og at dama som tok armen din nå begynner å dra deg tilbake mot fortauet sånn at du ikke skal bli påkjørt. Og at det skriker i bremsene på bilen og at dama begynner å rope til sjåføren og at du snubler i fortauskanten i alt kaoset og tryner i en søledam.

Se så for deg at det skjer foran alle på hele skolen.

Det skjedde meg første skoledag etter sommerferien i år. Rett utenfor skoleporten, bare noen meter fra benkene der hele toppligaen i sjuende satt og hang.

Det var ikke noe særlig, det må jeg bare si.

Nils kom løpende til og hjalp meg opp, men skaden var jo skjedd. Selv om jeg ikke så at folk smilte av meg, og selv om dama ropte så høyt at jeg ikke hørte latterbrølene rundt meg, kjente jeg dem helt inn i skjelettet. Latteren vrei seg rundt ribbeina og knoklene mine til jeg nesten ikke fikk puste.

Og da jeg hadde fått tørka søla av brillene mine, gjett hvem som var den første jeg fikk øye på?

Magnus.

Han satt på en av benkene med armen rundt Ronja og så rett på meg.

Jeg kjente at all lufta inni meg forsvant igjen, og hadde ikke Nils stått der, hadde jeg sikkert flata ut på fortauet enda en gang. Men Nils skjønte heldigvis tegninga og dro meg over veien og bort til hoppbakken.

«Han lo ikke,» sa han da vi hadde satt oss et stykke opp i unnarennet.

Jeg snufsa.

«Jeg så det helt tydelig, Annebino,» fortsatte han. «Det var bare de andre som lo.»

Jeg skjønte jo at han bare sa det for å være snill, men akkurat da hjalp det faktisk litt. Det hjalp at Nils skjønte hva som var verst av alt. Verre enn at alle på skolen så meg tryne. Nemlig at Magnus lo av meg fordi jeg ble tatt for å være blind.

For jeg er ikke blind.

Jeg ser bare innmari dårlig!

«Her,» sa Nils og rakte meg matpakka mi. «Jeg plukka den opp fra søledammen. Jeg tror ikke det har lekket inn så mye vann.»

Vi pleier å spise lunsj i sittegruppa på skolebiblioteket, men av og til går vi bort til den gamle hoppbakken rett overfor skolen i stedet. Det er jo ikke sånn at vi har så mange andre å spise sammen med, så vi kan like gjerne sitte et sted der vi kan nyte utsikten i tillegg. Det var dit vi var på vei da hun dama kom og dro meg i armen.

Jeg gravde fram to våte brødskiver med gulost og paprika.

«Takk for at du redda meg,» sa jeg.

«Ikke noe problem,» smilte Nils.

Jeg smilte tilbake. Men jeg visste at jeg kom til å bli hjemme fra skolen dagen etter og ta en forsvinnedag.

I Normal-verdenen tryner jeg nemlig aldri. Jeg kræsjer ikke inn i bruskassetårn eller blir tatt for å være blind. Jeg får ikke høre at jeg ser ut som ei gammel dame eller at jeg aldri noensinne kommer til å få kjæreste, så stygg som jeg er. Der er det ingen Thea som kaller meg shitface, weirdo eller en føkkings loser.

I Normal-verdenen har jeg langt mørkebrunt hår og er sanger i det kuleste bandet på skolen. Vi heter Dark horse og øver i gymsalen en gang i uka. Nils spiller keyboard og kjæresten min spiller trommer. Av og til har vi med oss gjesteartister også, på fiolin og tamburin og sånn. Vi har alltid på oss svarte klær og pulsvarmere på scenen. Vi er ikke gothere eller emo eller noe, vi bare liker å gå kledd sånn. Vise at vi hører sammen, liksom.

På øvingene kommer ofte flere fra sjuende og hører på. Av og til noen fra åttende og niende også. Det hender at Magnus blir litt sjalu fordi alle guttene syns at jeg er så pen og kul når jeg synger. Men han har ingenting å være redd for. Jeg kommer aldri til å dumpe han. Han er verdens beste kjæreste og trommis.

Skal jeg være helt ærlig, så har jeg ganske mange sånne forsvinnedager.

Work that body!!

«Ikke i dag heller?»

Klypa kom gående mot meg i gymsalen.

Jeg rista på hodet.

«Jeg føler meg ikke helt bra,» sa jeg.

Klypa plukka opp en volleyball og kasta den inn i ballrommet. Det klirra i pokalhylla da den smalt mot veggen der inne. Selv om hun er nesten like gammel som mormor og farmor, slår Klypa fortsatt alle guttene i klassen i håndbak. Det var sånn hun fikk kallenavnet sitt, sier mamma, fordi hun var så sterk i klypa da hun var ung. Da mamma og tante Mona hadde henne i gym, slo hun alle de mannlige lærerne også.

«Er det greit hvis jeg bare sitter på benken og ser på?» sa jeg.

«Greit og greit, Anne Bea,» sa Klypa. «Har du melding med deg hjemmefra? Det begynner å bli en stund siden du hadde gym nå.»

Hun hadde rett.

Jeg hadde knapt hatt gym siden skolestart. Tre av gangene hadde jeg hatt med melding, men de andre gangene hadde jeg bare sagt til Klypa at jeg ikke følte meg helt bra.

«For det er jo faktisk sånn at du kan ha gym,» sa hun. «Du sitter ikke i rullestol som Celine eller har forstua armen som Ylva-Merete. Så enten må du få det skriftlig fra rektor at du ikke kan ha gym, eller så må du begynne å ta med gymtøyet ditt litt oftere.»

Jeg nikka.

Hun sier alltid det. Jeg nikker hver gang.

«Kom her,» sa hun og åpna armene.

Jeg trakk inn pusten.

Så lenge du ser klemmen komme og rekker å forberede deg, går det bra, men hvis ikke risikerer du å bli kvalt. Klypa er nemlig ikke bare sterk, hun har i tillegg de største puppene jeg har sett. De er som to enorme øreklokker som stenger ute all lyd og luft.

Og det er ikke bare jeg som sliter. En gang måtte Nils legge seg litt nedpå etter at han røyk på en klem. Det var akkurat som å ta blodprøve, sa han. Det gikk helt rundt for han. Og den eneste gangen jeg har sett Bjørn Inge få panikk, var da han satte tyggisen i vrangstrupen i en gymtime i fjor.

Han rakk knapt å hoste før Klypa la armene rundt han bakfra og klemte til. Først forsvant bakhodet hans, deretter kinnene, så haka, panna og munnen. Det siste vi så av Bjørn Inge før han ble borte mellom puppene til Klypa, var en knallrød nese og to rimelig desperate øyne. Fem sekunder etterpå spratt en hvit tyggisklyse ut mellom puppeøreklokkene og landa på den ene joggeskoen til Thea.

«Jeg skjønner at du ikke er så glad i gym,» sa Klypa ned i hodebunnen min. «Men det blir jo ikke lettere hvis du sitter på benken hver gang. Hvordan skal du bli bedre da?»

Det var umulig å gi henne et svar. Ansiktet mitt satt fast.

Ikke at jeg hadde noe å si. For greit at Nils ikke er så god i fotball, men du skulle sett meg! Jeg er så dårlig i ballspill at Klypa må gi meg egne oppgaver i gymtimen. Som å løpe fram og tilbake i den ene enden av salen mens resten av klassen spiller volleyball eller basket i den andre.

Jeg er ikke spesielt god til å løpe heller. Og jeg får alltid ballen i fleisen minst én gang i løpet av timen, sånn at jeg mister brillene eller tryner. Og siden jeg aldri ser om det var et uhell eller om noen kasta ballen mot meg med vilje, tør jeg ikke annet enn å reise meg opp og løpe videre. Skrubbsårene plastrer jeg ikke før etterpå.

Det eneste jeg er ganske god til, er å svømme. Men alle jentene i klassen hater å ha bading, og uansett er bassenget på skolen tømt for vann.

«Ok,» sa Klypa og slapp meg. «Gå og sett deg på benken. Men neste gang tar du med deg gymtøyet, er vi enige om det?»

Jeg nikka igjen.

Egentlig har jeg mest lyst til å gå ut av gymsalen og sette meg et sted og lese når jeg ikke har gym. Jeg blir alltid litt ekstra nervøs når de andre i klassen hoier og løper rundt sånn som de gjør i gymtimene. Det skal liksom enda mindre til før de kaller meg noe da. Men jeg vet at hvis jeg sniker meg ut, så vil Klypa være strengere neste gang. Kanskje til og med ringe mamma og pappa for å snakke om skulkinga mi.

«ER DERE KLAREEEEE!!»

Jeg hadde knapt satt meg på benken før døra til gymsalen ble revet opp og resten av klassen storma inn.

«Still dere opp på to rekker bak meg, så tar vi det fra starten!!»

Ingen andre enn Thea kan høres både kjeftete og kul ut på samme tid.

Alle jentene bortsett fra Ylva-Merete satte kursen ned mot speilveggen i den ene enden av salen. Jeg så at de var jenter fordi håret deres flagra etter dem. Alle jentene i klassen har langt hår, bortsett fra Mari, som har bollesveis.

Guttene stilte seg opp langs ribbeveggen midt imot meg. Nils også. Jeg kjenner han nemlig alltid igjen. Bare Nils kan finne på å gå med knallrosa shorts og T-skjorte og neongule joggesko i gymtimene. Vi har aldri snakka om det, men jeg tror han kler seg sånn for min skyld. For at jeg skal kjenne han igjen på lang avstand om jeg plutselig trenger han.

En sånn venn er Nils.

«Nei, ikke der, Mari! Du skal stå bak Ronja! Og Ahn, du skal også stå bakerst!»

Thea bevegde seg rundt blant de andre jentene. Det lange lyse håret flaksa bak henne.

«Og du går dit, Frida, og du går dit, og … HALLO, KOM IGJEN!! Kan det være så jævla vanskelig! Alle unntatt Ronja og Shirin skal stå BAKERST!!»

«Det blir jo ikke akkurat to rekker, det da,» sa Mari. «Mer en halvsirkel bak dere tre.»

Jeg krympa meg på benken. Mari måtte ha glemt hvem hun snakka til. Ingen snakker sånn til Thea uten at de får høre det i ukesvis etterpå.

Jeg snakker som sagt av erfaring.

«Altså, nå er det jeg som er koregrafisten her!» bjeffa Thea. «Så hvis du har problemer med det, så foreslår jeg at du bare dropper å være med og danse!»

«Nei da,» sa Mari fort. «Det er ikke det. Jeg trodde bare at vi –»

«Få kontroll på armene og beina dine i stedet, du!» sa Thea. «Så du ikke driter deg totalt ut på scenen!»

Jeg kunne ikke se ansiktet til Mari langt der nede, men jeg regna med at hun var ganske rød.

«Ikke i dag heller?»

Ylva-Merete satte seg ved siden av meg på benken.

Jeg rista på hodet.

«Jeg føler meg ikke helt bra,» sa jeg.

Ylva-Merete justerte bandasjen rundt høyrearmen.

«Skjønner hva du mener,» sa hun. «Thea kan ha den effekten på folk.»

Vi veksla et raskt smil.

Det er egentlig litt rart å tenke på, men Thea og YlvaMerete er faktisk de i klassen jeg har kjent lengst. Jeg hadde som sagt ikke møtt Nils før vi begynte på skolen, og de andre visste jeg bare så vidt hvem var. De eneste jeg hadde snakka med før, var Thea og Ylva-Merete. Vi gikk nemlig i sykehusbarnehagen sammen.

Jeg kan ikke akkurat si at Thea og jeg var venninner den gangen heller. Jeg lekte litt med Ylva-Merete og Johanne, som går i parallellklassen vår nå, men hver gang de fikk sjansen, stakk de av. Så jeg lekte vel egentlig mest for meg selv. Eller med Jøgge, yndlingsbarnehageonkelen min.

Jeg hadde kanskje håpa at Ylva-Merete og jeg kunne holde litt sammen da vi havna i samme klasse, men jeg skjønte raskt at hun hadde andre planer. Hun satte seg nemlig ved siden av Thea bakerst i klasserommet. Men Thea ville heller henge med Ronja og Shirin, og Mari flytta ikke hit før i andre klasse, så sånn sett tror jeg Ylva-Merete angra litt da hun så hvor morsomt Nils og jeg hadde det på første rad.

«KLYPAAAAA!!!! ER DU KLAAAAR??!!»

Stemmen til Thea ljoma gjennom gymsalen, smalt mot veggen bak meg og Ylva-Merete og havna oppe ved ballrommet, der Klypa sto bøyd over musikkanlegget. Thea hadde tydeligvis fått lov til å bruke litt av gymtimen til å øve på en eller annen dans.

«Ok, innta posisjonene!!»

Jeg myste alt jeg kunne.

Thea heva høyrearmen og plasserte føttene et stykke fra hverandre. På hver sin side rett bak henne gjorde Ronja og Shirin det samme. Jeg så ikke hvem som var hvem. De har langt, mørkt hår og er kjempetynne, begge to, så de ser helt like ut på avstand. Resten av jentene på rekka bakerst fulgte etter.

Så trykka Klypa på play.

Selv om høyttalerne i gymsalen er skikkelig gamle og sprakete, var det ingen tvil om hvem som dunka over anlegget.

Rihanna.

«Vent til jeg sier fra!» ropte Thea.

Hun begynte å vrikke i takt med introen.

«Fem sekunder igjen!» ropte hun. «… come aliiiive … NÅ!!!!»

Idet trommerytmen kom inn, kjørte Thea i gang en koreografi som gikk rett i fletta på guttene i ribbeveggen. De stakk hodene sammen og hviska som gale, og Bjørn Inge gjorde den bevegelsen med hoftene som han alltid gjør når Thea er i nærheten.

«Kom igjen, jenter!!» skreik Thea. «WORK THAT BODY!!!!»

Ingen kan si at hun ikke jobba med sin egen, i hvert fall. Hun hoppa og spratt og vrikka, av og til bøyde hun seg fram også og bukta seg mot speilet med rumpa rett ut.

«Enda mer!» gaula hun. «Bøy dere enda lenger fram! Pupper, jenter!! Fram med puppa!!!!»

«Hva var det jeg sa?»

Nils dumpa ned ved siden av meg på benken.

Jeg så forvirra på han.

«Sjekk hva Thea holder i hånda,» sa han.

Jeg myste så mye at det nesten gikk rundt for meg.

Først da så jeg den. Hun veiva rundt på en eller annen pinne, snurra den rundt i lufta som en drillstav før hun stakk den opp i ansiktet og –

Nei!!

En mikrofon!

Pinnen i hånda til Thea var en mikrofon!

«Hun spurte alle jentene nå på fredag,» sa Ylva-Merete. «Ja, altså, alle unntatt …»

Hun så på meg og kremta.

«Jeg skulle egentlig vært med og dansa, jeg også,» fortsatte hun, «men så skjedde jo dette i helga, så …»

Hun løfta den bandasjerte høyrearmen.

«Hørte dere ikke!?» ropte Thea nede ved speilveggen. «UT MED RUMPA, FRAM MED PUPPA!!!! Om to uker MÅ dere ha dette på plass, altså!!»

Jeg blunka ned i gulvet.

Nils hadde rett.

Thea og Føkk Jøstin skulle spille en låt av Rihanna i Talentkampen. Og ikke bare det. De skulle toppe det hele med et danseshow med alle jentene i klassen.

Alle unntatt meg.

Nils dytta meg i siden med albuen.

«Men det har ikke noe å si hvor mye de øver på den der dansen,» sa han. «Thea kommer aldri til å bli like flink til å synge som deg, Annebino.»

Jeg sukka.

Typisk!

Typisk!!

TYPISK!!

Thea tenkte nok at all vrikkinga og buktinga kom til å skjule at hun sang helt sykt ræva krisedårlig.

Og det verste var at hun garantert hadde rett.

Lyst hode

Du kan jo gjette hva jeg helst ville da jeg våkna neste morgen.

Nemlig.

Bli hjemme fra skolen og ta en forsvinnedag.

Jeg prøvde å si til mamma at jeg ikke var helt i form, men hun bare dro av meg dyna og sa at jeg ikke kunne holde på sånn.

«Hva ville skje om alle ble hjemme fra skolen bare fordi de følte seg litt utafor?» sa hun. «Alle føler seg litt utafor når de er tolv.»

Jeg dro til meg dyna. Men mamma bare gnålte videre.

«Da tante Mona var på din alder,» sa hun, «var hun like liten som en dverg. Sleng inn en tannregulering og konstant bad hair day på toppen, og vi snakker major loser. Men så gikk det litt tid, og plutselig begynte hun å vokse og fikk pupper og mensen og en hårsveis hun kledde, og så var det gjort.»

Tante Mona er lillesøsteren til mamma og yndlingstanten min. Men selv om jeg vet at mamma forsøker å trøste meg når hun sier sånt (og den historien der har jeg hørt hundre ganger før), hjelper det ikke noe særlig. For det første innrømmer hun jo på en måte at jeg er like håpløs som det tante Mona var den gangen, og for det andre så er det ikke det samme.

Tante Mona vokste det jo av seg. Hun ble høyere og klipte seg og vips, så ble hun normal og fikk til og med en kjæreste som ble kalt Piggsveis-Rune og som stjal en tamburin til henne fra musikkrommet på skolen da de var fjorten. Hun snakker fortsatt om han.

Men jeg?

Jeg kommer aldri til å vokse det av meg. Jeg kommer til å ha hvitt hår og likbleik hud og myse og virre med øynene og se dårlig resten av livet.

Jeg kommer aldri til å bli normal!

Og jeg løy egentlig ikke da jeg sa til mamma at jeg ikke var helt i form, for det stramma og stakk over alt. Noen ganger er det som om kroppen min kjennes for liten for alt som er inni den. Det er på en måte som om hjertet og lungene og de andre organene har for liten plass til å bevege seg. Og da klarer jeg ikke grine engang, så trangt er det. Jeg blir bare liggende og riste, men det kommer ikke en lyd. Ikke tårer heller. Ingenting. Bare noen rykk når jeg prøver å trekke pusten.

Sånn var det den morgenen også.

Men mamma nekta å gi seg, og til slutt satt jeg der ved kjøkkenbordet med cornflakesen min og Kaptein Sabeltann.

Av og til lurer jeg på hvordan livet mitt hadde vært hvis jeg hadde hatt en storebror. Om det hadde hjulpet. Alle vet at storebrødre øker sjansene dine for å bli populær. Hadde jeg hatt en storebror som var normal, kanskje til og med kul, ville ting kanskje sett helt annerledes ut.

Men det får jeg jo aldri vite. Jeg er støkk med Kristoffer på fem, som skal bli astronaut og profesjonell legobygger når han blir stor. Eller Kaptein Sabeltann, jeg er ikke helt sikker. Etter at han fikk en Sabeltann-drakt og sjørøverhatt av mamma og pappa, har han ikke gått i annet. Det ligger svarte hattefjær etter han over hele huset.

«Rett deg opp i ryggen, Anne Bea,» sa mamma da hun rakte meg melkekartongen. «Ting blir ikke bedre hvis du humper rundt som en pukkelrygg.»

Jeg vet egentlig ikke om hun er klar over det, men hver gang mamma skal sammenligne noe med noe, så er det en eller annen freak involvert.

«Så du hvordan Mona flørta med Sivertsen i går?» hørte jeg henne for eksempel si til pappa i sommer.

De hadde hatt noen naboer på besøk på verandaen kvelden før, og da tante Mona tilfeldigvis kom innom, slo hun seg ned ved siden av Sivertsen i nummer 19. Han har hår i ørene og selger kjøleskap.

«Greit at hun er desperat,» sa mamma. «Men å grynte av latter på den måten. Som en annen huleboer!»

En annen gang stoppa hun plutselig opp midt i støvsuginga og ble stående og se på meg og Nils gjøre lekser ved kjøkkenbordet. Vi var midt i en ganske vanskelig matteoppgave, og jeg lente meg mot Nils for å se om han hadde fått den til.

«Se på dere to,» sa mamma og smilte. «Skulle tro dere var siamesiske tvillinger sånn som dere sitter.»

Dverger, pukkelrygger, huleboere og siamesiske tvillinger.

Freaker, alle sammen.

En dag kommer hun til å sammenligne meg med en albino, det er jeg sikker på.

«Nå må du komme deg litt ut i sola,» kommer det til å ramle ut av henne, «så du ikke blir like bleik som en albino!»

Og så kommer det til å gå to sekunder, og så kommer kinnene hennes til å bli mørkerosa mens hun gnir seg over nesa og sier: Nei, hva sa jeg nå … Har du hørt på maken for en ting å si!

Det er det hun sier hver gang hun angrer på noe hun har sagt. For eksempel når hun har kalt pappa for snurrebassen sin. Men han bare ler og klapser henne på rumpa etterpå. Og det er jo tross alt ikke særlig ille å bli sammenligna med en snurrebass. Det er mye verre å bli sammenligna med en freak.

«På tide å komme seg av gårde!»

Mamma grep den halvfulle cornflakesskåla mi. Jeg rakk så vidt å slenge skeia oppi skåla før hun durte i vei mot oppvaskmaskina.

Hun holder alltid på sånn. Begynner å rydde bordet før du har rukket å spise ferdig. Ikke engang Nils rekker å få i seg alt på tallerkenen når han spiser middag hos oss. Enda han pleier å kaste i seg maten som en ulv.

Da jeg hadde pussa tennene, gikk jeg ut i gangen og tok på meg olajakka, basketskoene og sekken. Jeg sjekka at mobilen og nøklene var med og at solbrillene lå i jakka. Til slutt var det bare én ting som gjensto.

«Ikke glem sykkelhjelmen, Anne Bea!»

Som om det ikke er ille nok at jeg er en freak, så må jeg alltid ha på meg sykkelhjelm også. Du ser altfor dårlig til å sykle uten hjelm, Anne Bea! Du kan falle, Anne Bea! Du kan bli påkjørt, Anne Bea! Mamma og pappa nekter å la meg gå ut av huset uten.

Men det kunne tross alt vært verre. Før jeg begynte på skolen, måtte jeg gå med sykkelhjelm når jeg ikke sykla også. Mamma og pappa var livredde for at jeg skulle falle ned fra lekestativet i barnehagen eller snuble i en fortauskant og tryne rett ut i veien. Som om jeg er typen som gjør sånt!

Eller det vil si, det er jeg jo, men det visste jeg jo ikke da. Så jeg ble rimelig lei av få den hjelmen pressa ned over ørene så fort jeg var ute av døra. Den hjalp ikke akkurat på populariteten.

Når jeg tenker på det, er det egentlig litt rart at de ikke bare låste meg inn på rommet mitt den gangen og kasta nøkkelen. Sånn at de slapp all bekymringa, liksom. Men de tok vel ikke sjansen. Jeg kunne jo ha åpna vinduet og tryna én meter ned i blomsterbedet.

«Anne Bea?»

Mamma sto plutselig i døråpninga til gangen.

«Jeg vet at du ikke alltid har det så enkelt, jenta mi,» sa hun. «Men du har oss og tante Mona og mormor og morfar og farmor og farfar og Nils. Det er ikke så rent lite, det.»

Hun møtte blikket mitt i speilet. Det er ikke så lett å se meg inn i øynene, men mamma klarer det alltid på et vis.

«En racer til å synge er du også,» smilte hun. «Og flink på skolen. Ingen skal komme og si at datteren min ikke har et lyst hode!»

Hun strakte ut hånda og rufsa til det hvite håret mitt.

Det gikk to sekunder, og så ble kinnene hennes mørkerosa.

«Nei, hva sa jeg nå,» sa hun og gned seg over nesa. «Har du hørt på maken for en ting å si!»

Jeg sukka og retta på sveisen.

Jeg liker best når panneluggen ligger bitte litt over brillene. Resten av håret mitt er slett og skulderlangt. Jeg sparer til ordentlig langt.

«Kan jeg få si én ting til?»

Mamma fant blikket mitt igjen.

Jeg nikka.

«Det fins ingen som har en finere datter enn det pappa og jeg har,» sa hun. «Ingen i hele verden. Husk det.»

Jeg visste ikke hva jeg skulle svare, så jeg bare åpna ytterdøra og løp ut med sykkelhjelmen i hånda.

Man kan si mye om mamma.

Hun ler av de teite vitsene til pappa, går med altfor kjipe klær og sier altfor mye dumt. Men av og til er det liksom som om hun tar seg sammen. Da ser hun på deg med de store øynene sine og blunker hardt.

Og sier akkurat det du trenger å høre.

Radarparet

«Nå sa hun det igjen, Annebino!»

Nils kom mot meg med det brune håret sitt til alle kanter. Han glemmer av og til å se seg i speilet før han går hjemmefra om morgenen. Og siden han har skikkelig tykt hår, ser man det ganske tydelig når han ikke har gredd seg.

«Hvem sa hva da?» sa jeg.

Jeg trilla sykkelen på plass i stativet inne i skolegården.

Nils hadde allerede låst fast sin. Vi kommer nesten alltid samtidig til skolen, og hvis vi ikke gjør det, venter vi på hverandre ved sykkelstativet. Da rekker vi en rask peptalk før vi går inn til første time.

«Thea,» sa han. «Da hun gikk forbi i sted, kalte hun meg en jævla homo.»

Thea har kalt Nils homo med jevne mellomrom siden vi begynte i sjuende. Jeg vet ikke helt hvorfor. Antakelig fordi hun tror at det å være ganske pinglete og dårlig i fotball er det samme som å være homo.

«Og hva så?» sa jeg.

«Og hva så?!» sa Nils. «Tenk hvis jeg er det, da!»

«Homo?»

«Ja? Jeg har jo ikke vært forelska i ei jente ennå. Ikke på ordentlig.»

Han forsøkte å klemme håret sitt på plass med den ene hånda. Det funka ikke noe særlig. Det sto fortsatt rett ut på toppen og på den ene siden.

«Du har jo vært forelska i Thea,» sa jeg.

«Alle har vært forelska i Thea.»

Jeg skjønte hva han prøvde å si.

Å være forelska i Thea er på en måte en fase guttene bare må igjennom. Nesten som vannkopper. Eller lus.

«Har du vært forelska i en gutt, da?»

Jeg skvatt nesten litt da jeg sa det. Tenk hvis han sa ja. Tenk hvis han hadde vært forelska i en gutt. Eller var det.

«Nei,» sa han. «Ikke det heller.»

Jeg pusta ut.

Ikke fordi jeg var letta over at han ikke var homo. Men fordi det hadde betydd at han hadde holdt noe hemmelig for meg. Og Nils og jeg har som sagt ikke hemmeligheter for hverandre.

«Så hva er egentlig problemet?» sa jeg. «For meg høres det nemlig ikke ut som du har et!»

Neseborene til Nils flerra opp.

«Ikke vær sånn, da,» sa han. «Jeg har hatt den dårlige starten på dagen her. Mamma glemte å … og p-p-pappa ringte og … og jeg bare … og så kom Thea og … D-d-det er ikke alltid bare du som har det kjipt!»

Jeg så på han.

Plutselig syntes jeg at han så ut som en idiot. En liten, spjælete idiot med altfor bustete hår og vanvittig dustete dirrenesebor.

«Kjipt?!» fnyste jeg. «Vær heller glad for at du bare er homo! Det kunne tross alt vært verre. Du kunne vært albino!!»

«Annebino …»

«Jeg heter ikke Annebino! Jeg heter Anne Bea!!»

Jeg vet egentlig ikke hvorfor jeg ble så sint på han, det var jo ikke sånn at han hadde sagt noe helt forferdelig. Men akkurat der og da fikk jeg bare helt nok av alt. Det fine mamma hadde sagt den morgenen, betydde plutselig ingenting lenger. Jeg hadde en hel dag foran meg på skolen. En hel dag der de andre jentene i klassen kom til å snakke om hvor kult det var at alle jentene i 7A skulle delta i Talentkampen sammen med Føkk Jøstin. Og ingen kom til å bry seg om at jeg satt der og også var en av jentene i 7A, men aldri var blitt spurt.

«Annebino ...»

«Ja, hva er det?!»

Jeg hørte at jeg glefsa til Nils.

Jeg glefsa så høyt at han skvatt tilbake og nesten velta en sykkel.

«Nei, jeg kom bare på …» sa han da hadde fått tilbake balansen. «Etter at vi begynte i sjuende, er det ikke lenger bare du som blir kalt noe på skolen. Nå er vi to. Hun Albinoen og Han Homoen. Høres jo ut som det radarparet!»

Ansiktet hans sprakk opp i et smil.

Jeg dro av meg sykkelhjelmen og begynte å gå mot skolen. Greit at Nils er bestevennen min, men av og til har han skikkelig dårlig humor.

«Da er vi direkte inne fra Skogen skole,» hørte jeg bak meg. «Der vi har hørt at det befinner seg et kjent radarpar.»

Nils snakka mørkere og saktere enn han pleier, akkurat sånn som de gjør på nyhetene på tv.

Jeg satte opp farten.

Skrittene bak meg gjorde det samme.

«De var lenge rimelig krisedølle,» fortsatte tv-stemmen, «men nå er de noe av det hippeste norsk skole har å by på. Det er nok mange tolvåringer der ute som skulle ønske at de var venner med DETTE radarparet!»

Jeg kjente at det rykka litt i den ene munnviken, men aldri i verden om Nils skulle få se det.

«Og der er de, kjære seere! Jeg kan se dem! De er på vei inn til første time!»

Det begynte å boble skikkelig i munnvikene mine nå, men jeg holdt stø kurs mot trappa til skolen. Nils måtte ikke tro at han kunne slippe unna så lett.

«De holder stor fart mot skolen, men jeg lar meg ikke skremme. Jeg følger etter. Dette radarparet MÅ jeg bare snakke med!»

Skuldrene mine hadde begynt å riste, det klødde i halsen. Jeg tok to trappetrinn i slengen.

«De er nesten inne på skolen nå, men jeg har dem fortsatt i sikte. Og det må jeg si, kjære seere: Jeg skjønner godt hvorfor de er blitt så populære. For en stil! For noen klær! For noen hårsveiser!»

Jeg stoppa opp rett før jeg skulle til å dra opp den tunge glassdøra til skolen. Nils holdt på å løpe rett inn i meg.

«Jeg klarte det!» ropte han. «Jeg tok dem igjen! La meg presentere det kuleste radarparet i landet: Hun Albinoen og Han Homoen!»

Jeg klarte ikke å holde meg lenger. Latteren spruta ut av meg, akkurat sånn som når noen klemmer på kinnene dine når du har munnen full av vann.

Nils begynte også å le. Og da lo jeg bare enda mer. Noe som fikk Nils til å le enda mer. Vi lo så mye at jeg fikk krampe i magen og mista taket i sykkelhjelmen. Den spratt fra trappetrinn til trappetrinn ned til bakken, der den trilla bortover asfalten og fram til –

«Bra start på dagen, skjønner jeg?»

Nils og jeg stivna på et blunk.

I enden av trappa, med sykkelhjelmen min oppå høyrefoten, sto den søteste trommisen i sjuende.

På hele skolen.

I hele verden.

Magnus.

«Jeg går ut fra at denne er din?»

Han løfta opp sykkelhjelmen og så på meg.

Jeg svelga midt i et hikst.

Det skulle jeg ikke ha gjort, for i det samme begynte jeg å hoste så mye at jeg ikke visste om jeg skulle stå eller sette meg ned. Jeg kjente at ansiktet mitt ble sprutrødt, det var nesten som den gangen jeg satte et fiskebein i halsen hjemme hos tante Mona.

«Hei hei hei,» hørte jeg et sted i det fjerne, og plutselig kjente jeg en hånd øverst på ryggen som jeg visste ikke tilhørte Nils.

Skulderbladene mine ble glovarme, det var akkurat som om sola sto rett på og gløda, uten at det svei.

«Trekk pusten dypt inn,» sa stemmen. «Sånn, ja. Bra.»

Jeg visste ikke at jeg hadde trukket inn pusten engang, men noe må jeg ha gjort, for jeg kjente faktisk at det letta i både halsen, magen og skjelettet.

«Bedre nå?»

Stemmen var like ved meg, rett ved det venstre øret mitt.

Jeg nikka.

«Men bra måte å få hosteanfall på, da,» sa stemmen. «Fordi man ler så mye at man ikke klarer å stoppe, liksom.»

Det hørtes ut som om den smilte.

Jeg ble sprutrød igjen. Rødfargen bredde seg nedover halsen, utover armene, helt ut i fingrene. Denne gangen var det ikke på grunn av hostinga.

«Ok, jeg legger hjelmen din her,» sa stemmen.

Så gikk glassdøra opp.

Jeg tror Nils prøvde å si noe etterpå, for jeg så munnen hans bevege seg da han tok opp sykkelhjelmen min.

Men jeg hørte uansett ikke hva han sa. Jeg hørte bare at hjertet mitt var i ferd med å gå fullstendig bananas der inne. Det kasta seg rundt, det hoppa høyde over blodårene mine og landa i magen som om den var en kjempestor gymsaltjukkas, det løp i sikksakk mellom ribbeina, det hadde så stor plass der inne at det ble helt pumpa!

Tenk hvis jeg ikke hadde gått på skolen den dagen!

Tenk hvis jeg ikke hadde blitt sur på Nils slik at han prøvde å få meg blid igjen og løp etter meg opp trappa til skolen og fikk meg til å le så mye at jeg mista sykkelhjelmen!

Tenk hvis jeg ikke hadde måttet sykle med hjelm!

Magnus hadde snakka til meg!

Magnus hadde smilt til meg!

Magnus visste at jeg brukte sykkelhjelm!

Magnus hadde tatt på meg!

Akkurat da glemte jeg alt. Jeg glemte at Thea skulle synge med Føkk Jøstin. Jeg glemte den dumme dansen hennes. Jeg glemte til og med å si til meg selv at det ikke er lurt å bli glad for noe, for da blir alt bare enda verre når jeg husker hvordan ting egentlig er.

Akkurat da var jeg bare den lykkeligste freaken i verden.

Anyway

Den er forresten én ting jeg har glemt å si, og det er at Nils faktisk har en venn til. Men bare etter skolen og helt plutselig, så på en måte teller det ikke som vennskap. Ikke sånn Nils og jeg er venner i hvert fall.

Det er nemlig sånn at Nils og moren hans fikk en ny nabo helt på slutten av sommerferien. Vi visste ikke at dressfyren i nabohuset hadde barn engang, men det hadde han. Dagen før skolen begynte igjen, ringte han på hos Nils og sa at datteren hans nettopp hadde flytta inn. Han kjente henne egentlig ikke så godt, sa han, siden hun hadde bodd hos moren sin i USA de siste årene, men nå var moren død og datteren skulle bo her og begynne i parallellklassen vår, hun het forresten Brittany, og kunne hun ta følge med Nils første skoledag? Selv måtte han på jobb.

Nils ble naturlig nok rimelig satt ut, og det ble jeg også da han ringte og fortalte meg alt. Vi er ikke vant til å omgås så mange andre enn hverandre. Men vi hadde ikke trengt å bekymre oss. Brittany stakk av så fort vi var innafor skoleporten første skoledag, og la ut på jakt etter kulere venner.

Uansett, poenget med å fortelle om Brittany er at hun på en måte hjalp meg den dagen Magnus ga meg tilbake sykkelhjelmen min. Nå skjønner du sikkert ikke hva jeg mener, hun var jo ikke engang der da det skjedde, så jeg skal ta det fra begynnelsen av.

Det hele starta nemlig fire dager tidligere, med at Nils og jeg plutselig så et ansikt i vinduet på rommet hans.

Først hylte Nils, og så hylte jeg, og så hylte Nils litt til, helt til vi så at ansiktet utenfor skreik av latter. Da så vi hvem det var. De mellomrommene mellom tennene er ikke til å ta feil av.

Brittany.

«How do I look?» sa hun da Nils åpna vinduet.

«D-d-du ser kjempefin ut,» sa han.

Det gjorde hun overhodet ikke. Hun hadde på seg ørten forskjellige øyenskygger og en gjennomsiktig kjole med frynser. I tillegg hadde hun tupert det mørke håret sitt så det så ut som om hun hadde fått elektrisk støt, og krona looken med et par øreringer på størrelse med to sykkelhjul.

«Trond i 10B har home-alone-party i kveld,» sa hun. «Så jeg tenkte jeg skulle stikke over and say hello.»

«Men han bor jo kjempelangt unna,» sa Nils.

«So what? Jeg tar bussen.»

«Hjem igjen, da? Kommer faren din og henter deg?»

Jeg vet egentlig ikke hvorfor han spurte, for både han og jeg så at det var helt mørkt i nabohuset. Faren til Brittany jobber fortsatt like mye som han gjorde før hun flytta inn. Av og til kommer han ikke hjem før sent på kvelden, sier Nils, til og med i helgene er han på jobb.

«Jeg får noen til å drive me home,» sa Brittany. «Det ordner seg.»

Nils så på henne en stund uten å si noe.

«Du kan godt bli her og spille kort med oss i stedet hvis du vil,» sa han til slutt. «Det hadde uansett vært best om vi var tre.»

Det stemte ikke i det hele tatt. Vi spilte favorittkortspillet vårt, og det er tomannsamerikaner.

«Helloooo,» himla Brittany. «Skal jeg liksom tilbringe lørdagskvelden med å play cards with you guys? Når det er det partyet på gang hos Trond? Yeah right.»

«Det var bare et forslag,» sa jeg, litt høyere enn jeg pleier.

Men Brittany dreit langt i det jeg hadde å si. Hun gjør som regel det.

«Anyway, gotta go,» sa hun. «See you later, suckers!»

Og så kasta hun på gigaøreringene og forsvant ut porten.

«Enda godt,» sa jeg og grep kortstokken.

Men Nils svarte ikke. Det virka ikke som han hadde hørt hva jeg sa engang. Han spratt i stedet opp og løp inn på kjøkkenet.

Jeg hørte ikke hva han og moren hans snakka om, men jeg skjønte at noe var på gang. Nils hadde liksom en kant i stemmen, nesten som om den skingra litt øverst og nederst på en måte. Og da jeg så moren til Nils spurte ut porten i crocsene og innejakka like etterpå, da skjønte jeg at det var noe stort på gang. For hun spurter aldri. Hun går knapt nok ut av huset.

«Hva skjer?» sa jeg da Nils endelig kom inn på rommet igjen.

Men han rakk ikke å svare, for akkurat da hørte vi tre høye hulk utenfor.

Jeg myste ut av vinduet. Inn porten kom moren til Nils durende med en snufsende Brittany på slep. Vi hørte ytterdøra bli åpna og smelle igjen, så forsvant begge inn på kjøkkenet. Snart skramla det i kjeler og kopper der inne, innimellom hørte vi enda flere høye hulk fra Brittany og trøstende mumling fra moren til Nils.

«Nils og Annebin… Anne Bea!»

Vi skvatt vekk fra kjøkkendøra.

«Hva sier dere til litt kakao og bamsemums med meg og Brittany?»

Nils og jeg så på hverandre og nikka. Man blir ganske sulten av å sniklytte i over et kvarter.

Men nå har jeg glemt poenget mitt igjen, og det var Magnus. Eller rettere sagt kjærlighet. Det var nemlig den kvelden Brittany fortalte om Dolly og David fra den gamle klassen sin.

«Dolly var en av de dølle jentene,» sa Brittany. «Bare å hete Dolly er jo totally disaster. Men hun gikk i tillegg i svarte klær og Dr. Martens-shoes og var imot pels og miljøet og sånn. You know the type.»

Jeg tok en slurk av kakaoen.

Jeg kjente allerede at jeg likte Dolly.

«Anyway,» fortsatte Brittany, «noen måneder før mamma … før … før mum died, Dolly changed her profilbilde på Face. Det var selvsagt ingen som kommenterte på det, bortsett fra de to ugletrynene hun hang sammen med. Eller det vil si, ingen utenom David. Det var sånn jeg og Tiffany, bestevenninna mi, oppdaga det. Vi ble jo bare totally OMG!! da vi så det, vi hadde aldri trodd at David ville gidde å kommentere på et bilde av Dolly! He’s gorgeous og skal bli pilot når han blir stor, mens hun går rundt i awful clothes og heter Dolly! Det er nesten så jeg fortsatt ikke tror det når jeg snakker om det. Helloooo, David og Dolly, liksom. No offence, Nils, men det er nesten på nivå med at vi to skulle blitt sammen, altså.»

«Hva skrev han, da?»

Det var jeg som spurte. Ordene bare ramla ut av munnen min før jeg rakk å tenke meg om.

«Nysgjerrig nå?» sa Brittany.

Hun la på et tykt lag med lipgloss.

Jeg skulle til å si at det var jeg i hvert fall ikke, men det var noe med å ha hørt Brittany grine og rope på mammaen sin på den måten. Hun hadde fortsatt en del øyenskygge under øynene, selv om moren til Nils hadde trøsta henne rimelig lenge før hun ropte på oss. Så jeg nikka i stedet. Og da kalte hun meg ikke en sucker sånn som hun pleier, hun bare nikka, hun også.

«I just love your style,» sa hun. «Det var det han skrev. Love your style?! Give me a break! Dolly så jo ikke ut! Og var i tillegg dritugly på håret på det bildet! Men etter det så jeg henne og David snakke sammen i friminuttene flere ganger. Hadde jeg ikke visst bedre, ville jeg nesten trodd at de hadde noe på gang.»

Jeg kjenner jo ikke Dolly. Men likevel ble jeg bare kjempeglad på hennes vegne. Jeg måtte stappe tre bamsemums i munnen på én gang så de andre ikke skulle se hvor mye jeg smilte.

Men Nils så det likevel, for han lente seg mot moren sin og sa at dette var jammen en trivelig lørdagskveld. Han snakker av og til sånn med henne. Litt voksent. Faren hans reiste fra dem da Nils var to, og tar bare kontakt én eller to ganger i året, så før Nils begynte på skolen og ble venner med meg, var han bare sammen med moren sin hele tiden. Han gikk ikke i barnehagen engang.

Uansett, det jeg egentlig tror jeg prøver å si her, er at den kvelden på en måte var begynnelsen på alt som har skjedd de siste ukene.

Altså, det var ikke sånn at jeg tenkte at det bare var å legge ut et bilde av meg selv på Face og så kom Magnus til å ta kontakt og si at han digga stilen min, liksom. Jeg er ikke dum. Jeg er ikke engang på Face. Ikke etter at mamma oppdaga hva som sto på veggen min.

Det jeg mener, er at da Magnus snakka til meg på trappa til skolen fire dager senere, var det som om noe hadde skjedd inni meg. Det var akkurat som om Brittanys historie om Dolly og David hadde gravd ut et ekstra rom der inne, sånn at det var lettere å puste.

Så da Magnus la sykkelhjelmen min på trappa og åpna glassdøra til skolen, da snudde jeg meg mot han. Jeg klarte ikke å se han i øynene, så jeg fokuserte på det ene smilehullet hans.

Og så gjorde jeg det.

Jeg åpna munnen.

«S-s-snakkes,» sa jeg.

«Snakkes,» sa Magnus.

Da han forsvant inn på skolen, kjente jeg det helt tydelig.

Noe hadde definitivt skjedd inni meg. Hjertet mitt lå ikke i klem mot knoklene sånn som det pleier. Det satt ikke fast. Det hang i ribbeina som en turner og hadde sinnssykt mark i rumpa!

Like etterpå kasta det seg ut i det nye rommet der inne og tok en trippel salto.

Randevuuu

«Særlig at det der skjedde i grunn!»

Thea satt på kateteret og himla med øynene.

«Det gjorde det!» sa Ylva-Merete.

«Yeah right,» lo Thea.

For én gangs skyld var det ikke meg hun lo av.

Ylva-Merete har gulrotfarga krøller og fregner og vil bli kunstmaler når hun blir stor. Hun er med andre ord ikke særlig populær blant guttene. Så da hun plutselig begynte å fortelle eksotiske klinehistorier noen dager etter at hun forstua høyrearmen, vekte hun en smule oppsikt.

Jeg skal innrømme at jeg og Nils også stussa litt over den rivende utviklinga i kjærlighetslivet til Ylva-Merete, men vi lot som ingenting.

Det gjorde ikke Thea.

«Herregud, Ylva-Merete,» sa hun. «Prøv og jobb litt mer med storyen neste gang, ’a. Alle skjønner at det der bare er noe du finner på!»

Det er synd å si det, men jeg skjønte på en måte hva Thea mente.

Denne gangen hadde Ylva-Merete nemlig ikke bare råklina med nabogutten til bestemoren. Han var i tillegg seksten år og fotomodell. Og da de var ferdige med å kysse, hadde de tatt en runde på mopeden hans, før de avslutta kvelden med å kræsje i en av hagegnomene til bestemoren.

«Altså, bare fordi du ikke var der,» sa Ylva-Merete til Thea, «så betyr ikke det at det ikke skjedde!»

Thea dingla med beina, Uggs-ene hennes kom nesten borti pulten min.

«Ok, hva het han, da?» sa hun.

«Hvem da?» sa Ylva-Merete.

«Hallo, hvem tror du? Han gutten du liksom klina med, vel!»

«Å ja. Joak… Nei, Jona… Nei, ikke det … Benjamin! Han het Benjamin.»

Ronja og Shirin satte i å hylfnise.

«Sikker på at det ikke var Joakim?» lo Ronja.

«Eller, vent … Jonas?» lo Shirin.

Det eneste området der fantasien til Ylva-Merete var heller begrensa, var guttenavn. Guttene hun hadde klina med het alltid Joakim, Jonas eller Benjamin.

«Ikke for å være kjip, Ylva-Merete,» himla Thea, «men du er bare helt ræva til å lyve. Ikke sant, Mari?»

Jeg hørte at Mari rykka til fremst på vindusrekka, stolen hennes skrapte mot gulvet. Hun hadde nok håpa på å bli holdt utenfor samtalen.

«Nei, altså …» hosta hun. «Alt skjedde. Sånn som Ylva-Merete sa. Med den der … gnomen.»

Mari skal ha dét. Hun stiller alltid opp for Ylva-Merete. Men alle fikk med seg at hun flakka med blikket før hun så ned. Til og med jeg.

«Det var det jeg trodde,» smilte Thea.

Så dro hun det lange lyse håret fram over den ene skulderen sånn at Ronja og Shirin kunne massere skuldrene hennes. De pleier å gjøre det minst én gang om dagen.

Jeg så på klokka. Det kom snart til å ringe inn, og vi skulle ha engelsk, som er yndlingsfaget mitt etter matte. Ikke det at jeg er en vanvittig nørd eller noe, men vi skulle få tilbake en stil, og jeg var ganske spent på hva Synne syntes om det jeg hadde skrevet.

Synne er kontaktlæreren vår og yndlingslæreren min etter Odd. Hun tar meg alltid i forsvar når Thea eller noen andre ler av meg, men ikke på en sånn teit måte, ikke sånn at det virker som om jeg er gullungen hennes eller noe. Da mamma ringte henne og fortalte om alt det stygge som sto på veggen min på Face, for eksempel, snakka Synne om det i norsken etterpå. Men uten å nevne meg. Hun bare pakka det inn i en diskusjon om hvordan barn og ungdom oppfører seg på nettet og sånn, så det var ingen som skjønte at mamma hadde sladra.

Uansett, stiloppgaven var å skrive om noe som inspirerte oss. En person eller en bok eller en kjendis eller noe helt annet, Synne sa at det kunne være hva som helst. Jeg hadde valgt å skrive om en sang som jeg hører på hver gang jeg føler meg litt utafor og trenger å bli glad igjen. Jeg kan teksten utenat, for å si det sånn.

«Hva med deg, da, Anne Bea?»

Thea sparka borti pulten min.

«Klina med noen i det siste?»

Bak henne fniste Ronja og Shirin.

Jeg så ned.

Det er bare Nils som vet dette, men jeg har aldri vært sammen med noen. Jeg har ikke engang holdt en gutt i hånda. Og jeg har i hvert fall ikke klina med noen!

«Ryktene sier at du og Magnus hadde et lite randevuuu på trappa i går?» sa Thea.

Jeg stivna.

Hvordan visste Thea om –

Randevuuu?!

Jeg ble bare sittende og blunke ned i pulten mens hjernen min flata sakte ut.

Randevuuu?!?!

Men like før hjernen slo seg av, kom jeg plutselig på at Thea er frankofil, som betyr at man liker alt som er fransk. Bestemoren hennes har nemlig et hus i Frankrike som Thea og foreldrene og storebroren hennes reiser til i alle feriene, så Thea er kjempeopptatt av alt som er fransk. Hun går rundt og sier «je t’aime» og «mon amour» til Felix hele tiden, som betyr «jeg elsker deg» og «min kjære». Det var derfor jeg klarte å koble hva randevuuu var, selv om hun uttalte det litt feil. Hun mente «rendez-vous», som betyr stevnemøte.

Grunnen til at jeg vet det, er at jeg også er frankofil. Men det har jeg aldri fortalt Thea. Det er bare Nils, mamma, pappa og tante Mona som vet at jeg drømmer om å stå på toppen av Eiffeltårnet i Paris og spise croissant. Tante Mona har sagt at hun skal ta meg med dit neste sommer, men jeg vet ikke om det kommer til å skje. Hun har det med å ha store planer som aldri blir noe av.

Jeg så opp på Thea.

«Det var ikke noe randevooo,» kremta jeg. «Han ga meg bare tilbake sykkelhjelmen min da jeg mista den ned trappa.»

«Det er ikke det jeg har hørt,» sa Thea. «Jeg har nemlig hørt at du rødma og hosta som en gal da han snakka til deg!»

Hjertet mitt krøp sammen.

Hadde Magnus fortalt henne det?

At jeg rødma og hosta som en gal?

«Staaaaakkars Anne Beeeea …»

Thea dro ut stemmen og gjorde den liksombarnslig.

«Hun tror visst at Magnus liiiiiker henne, hun. Hun tror at en som han kan like en som henne. Uuuuufff daaaaaa …»

Jeg kjente hvordan det nye rommet inni meg var i ferd med å bli murt igjen. Det bula over alt, magen var på vei opp i halsen, og –

«Det tror jeg ikke, det!» ropte jeg.

«Å-å-å, sinna nå,» lo Ronja.

«Angry albino alarm,» lo Shirin.

Og nå var det ikke bare de som lo, men flere av guttene i klassen også. De var på vei inn i klasserommet etter å ha spilt fotball i friminuttet.

«Ikke bry deg om dem,» hviska Nils ved siden av meg.

Men det er ikke så lett å la være. Thea er ikke den som gir seg.

«Men så kom igjen, da, Anne Bea!» ropte hun. «Få høre hvem du har klina med i det siste! Eller har du aldri klina med noen? Er det det du prøver å si? Hæ?!»

Jeg ante ikke hva jeg skulle gjøre.

Hvis jeg innrømte at jeg var ukyssa, kom alle bare til å le enda mer. Men prøvde jeg å dikte opp noe sånn som Ylva-Merete, kom Thea til å kjøre fullt forhør til jeg knakk sammen og alle skjønte at jeg løy. Uansett kom det til å bli feil.

Jeg er ikke stolt av det jeg gjorde. Men hvis du noen gang har vært skvist opp i et hjørne på den måten, så skjønner du kanskje hvorfor jeg gjorde det. Jeg følte ikke at jeg hadde noe valg.

«Kanskje du heller skal spørre Felix hvem han har klina med,» sa jeg. «Sist jeg så han, satt han nemlig på rommet sitt og sikla ganske kraftig til et YouTube-intervju med Justin Bieber!»

Først ble det bare helt stille i klasserommet.

Jeg rakk å tenke at sola var forsvunnet bak en sky og at det ikke svei så mye i øynene mine lenger. Jeg rakk til og med å tenke at jeg faktisk hadde snakka høyt foran nesten hele klassen uten å bli knallrød. Jeg var nesten litt fornøyd der jeg satt.

Det varte ikke lenge.

«OMG!!!!» skreik Thea. «Kalte du nettopp typen min for homo?!»

«Fy faen!!» hylte Ronja.

«Bare fordi du er unormal, så betyr ikke det at du kan gå rundt og kalle normale gutter for homo!» ropte Shirin.

«Man kan være normal selv om man er homo!» slengte jeg tilbake. «Og sa jeg at Felix var homo? Nei, for det tror jeg ikke jeg sa, nemlig! Det er bare dere som hører innmari dårlig!»

Jeg skvatt til av min egen stemme. Jeg hadde aldri skreket så høyt til noen før. Ikke engang til mamma, pappa, Kristoffer eller Nils.

«Hun sa faktisk ikke det.»

Jeg vrei så fort på hodet at jeg nesten fikk kink i nakken.

«Ærlig talt,» kom det fra døråpninga. «Se på sveisen til Felix. Og klærne. Til og med måten han går på. Er det ingen av dere som har tenkt tanken? Seriøst? Er det bare Anne Bea og jeg som har skjønt det? At Felix er den største skapbelieberen på hele skolen?»

Det ble stille i klasserommet for andre gang.

«Jeg kom forresten innom for å gi deg denne,» fortsatte stemmen. «Den må ha falt av sykkelhjelmen din da vi snakka sammen i går.»

Jeg hørte Nils trekke pusten ved siden av meg.

Og så sa det bare helt stopp.

…….

…….

…….

Sånn føltes det.

Det var akkurat som om alle organene inni meg hadde slutta å virke. Men ikke på en vond måte. Det var mer som om hjernen og hjertet og lungene og nyrene hadde slengt seg ned i hver sin hengekøye og tok livet med ro.

Helt til de skvatt opp da Ronja plutselig hylte opp i ansiktet mitt:

«Du holder deg unna typen min, din jævla albinojævel!!»

Jeg kjente det lange mørke håret hennes stikke mot kinnet.

«Og hvis du noen gang kaller Felix homo igjen!!» skreik Thea bak henne. «Så skal jeg gjøre livet ditt til et helvete!!!!»

«Hallo, når begynte vi å ta en loser som Anne Bea seriøst?!» ropte Shirin.

Akkurat der og da tydeligvis. For Thea og Ronja var allerede i ferd med å storme ut av klasserommet. Shirin rakk så vidt å hive seg etter før jeg lukka øynene.

Ett sekund.

To sekunder.

Når jeg åpna øynene, kom alt til å være over. Da kom døråpninga til å være tom og jeg kom til å sitte der alene, med engelskbøkene foran meg og en haug med blikk i nakken. Og jeg ville ikke at det skulle være over. Ikke ennå.

Fem sekunder.

Seks sekunder.

«Annebino.»

Sju sekunder.

«Annebino, følg med,» hviska Nils igjen. «Han prøver jo å gi deg noe her.»

Jeg åpna øynene forsiktig.

Og det sier jeg bare: Hvis hjertet mitt hadde gått bananas dagen før, var det ingenting mot det det gjorde nå!

Han hadde ikke løpt ut etter Ronja.

Han sto rett foran pulten min og så ned på meg.

Den søteste gutten i hele verden.

Magnus!

«Her,» sa han. «Den er din, ikke sant?»

I hånda hans lå den rosa Barbapapa-refleksen mamma festa bakpå sykkelhjelmen min da jeg var seks.

Jeg ble sprutrød.

Men denne gangen var det akkurat som om det ikke var så farlig. For da jeg myste opp på Magnus igjen, gjorde han ikke annet enn å smile.

«Snakkes,» sa han og la refleksen på pulten min.

Og så gikk han.

Jeg skjønte ikke helt hvorfor Ronja var blitt så vanvittig sint på meg, det var jo ikke akkurat sånn at jeg hadde lagt an på Magnus, men på en måte skjønte jeg det likevel.

Nils også.

For da det hadde ringt inn og Synne hadde kommet inn med engelskbøkene under armen og alle hadde satt seg, bortsett fra Thea, Ronja og Shirin som skulka i kantina, da lente han seg mot meg og hviska:

«Nå har du gjort det, Annebino. Nå kan alt skje.»

Og det var akkurat det det gjorde.

Operasjon Taco

«Kristoffer! Anne Bea! Nils! Taco!»

Tante Mona ropte så det gynga i huset.

Nils og jeg slapp leksene og kom oss på beina.

Det var egentlig ikke avtalen at han skulle bli med meg hjem etter skolen den dagen, men vi hadde bare altfor mye å prate om til at vi kunne gå hver til vårt. Og siden moren hans var inne i en ny astrologifase og heller ville lese horoskopet sitt enn å lage middag, var det uansett greit at han spiste hos oss. Han pleier å gjøre det i perioder. Mamma har en slags avtale med moren hans som ingen av dem vil snakke høyt om.

Jeg mistenker forresten at han hadde blitt med meg hjem uansett den dagen. Torsdager er nemlig tante Mona-dagen. Hver torsdag går hun tidlig fra jobb og lager middag til meg og Kristoffer mens mamma og pappa er på salsakurs. Hun lager nesten alltid taco. Og tacoen til tante Mona er det beste Nils vet.

«Vær så god og forsyn dere!» smilte tante Mona da vi spant inn på kjøkkenet.

Nils og jeg lot oss ikke be to ganger. Vi kasta oss ned ved bordet og begynte å måke kjøttdeig, mais, rømme og ost over på tallerkenene våre i en fykende fart. Tante Mona og Kristoffer slutta helt å spise, så imponert ble de over tempoet vårt.

«Skulle tro dere ikke hadde spist siden frokost!» sa tante Mona. «Men jeg skal ikke klage. Det er tross alt ikke hver dag jeg får lage mat til flere enn meg selv.»

Tante Mona er trettiseks år og singel, og alle vet at damer på den alderen uten mann og barn må bite i det sure eplet og bli sammen med den første og beste mannen som fiser forbi før det slutter å fise forbi noen i det hele tatt. Det er i hvert fall det mamma og pappa sier.

Problemet er visst bare at tante Mona gaper over for mye. Ikke bare tar hun dem som fiser, hun biter seg fast i dem som sitter stille også. Sånn som Sivertsen i nummer 19 gjorde da hun grynta mot han som en annen huleboer. Men så lenge hun fortsetter å lage taco til meg og Nils og Kristoffer hver torsdag, kan hun bite i hvem hun vil for meg.

«Gjett hva som skjedde på skolen i dag!»

Nils hadde slukt sin første taco og lente seg over bordet mot tante Mona.

Hun så på han og deretter på meg, og så tørka hun seg om munnen og sa: «Kom igjen, Anne Bea. Ut med det.»

«Hallo,» sa jeg. «Hva får deg til å tro at det var meg det skjedde noe med?»

Hun løfta på det ene øyebrynet.

Jeg rødma. Hun hadde tydeligvis fått med seg hvor mye jeg smilte da Nils sa det han sa.

«Ok, la meg gjette,» sa hun. «Hadde du gym?»

Jeg rista på hodet.

«Likte Synne engelskstilen din?»

Jeg nikka.

«Men det er ikke det Nils tenker på,» sa jeg. «Det er noe … større.»

«Noe større? Ikke si at du endelig har klart å sette på plass de der fæle bertejentene i klassen deres?»

«Jo!» ropte Nils. «Og ikke bare det!»

«Og ikke bare det?» måpte tante Mona. «Er det mer?! Ok, fortell alt fra begynnelsen. Nils, gjør det du, så Anne Bea får oppleve det en gang til.»

Det er derfor tante Mona er yndlingstanten min.

Fordi hun sier ting som det der.

Og så fikk jeg høre historien om da Magnus redda Annebino fra å kveles av hoste på trappa til skolen. Og om da han dagen etter sto i døra til klasserommet og sa navnet hennes og tok henne i forsvar overfor superbitchene Thea, Ronja og Shirin. Og om da Ronja ble så sjalu at hun hylte opp i trynet på Annebino. For ikke å snakke om da Magnus gikk bort til pulten hennes etter at Thea, Ronja og Shirin hadde løpt ut av rommet …

«… og så på henne med det smilet,» avslutta Nils. «Enda han bare skulle gi henne tilbake en Barbapapa-refleks!»

«Men Annebi… Anne Bea!» ropte tante Mona. «Det er jo helt fantastisk! Hørte du det, Kristoffer? Er du ikke stolt av storesøsteren din, som klarer å hamle opp med en sånn gjeng med bertebitcher rett foran selveste drømmeprinsen?»

Kristoffer svarte ikke.

Han hadde munnen full av kjøttdeig og ost og tacosaus. Han sparer alltid tacoskjellene til slutt og spiser dem uten noe inni.

«Jeg er i hvert fall veldig stolt av deg, Anne Bea,» sa tante Mona. «Jeg kunne ikke gjort det bedre selv!»

Jeg smilte så mye at det svei i kinnene.

«Så over til problemene,» sa hun og tok en slurk av vannglasset.

Jeg og Nils så på hverandre.

Han smilte ikke lenger, han heller.

«Jeg ser at dere ser lettere nervøse ut,» sa tante Mona. «Så la meg forklare hva vi må gjøre. Eller rettere sagt du, Anne Bea. Det er tross alt du som er i skuddlinja her.»

I skuddlinja?

Øynene mine begynte å virre som to sprettballer.

Men selv om tante Mona biter litt for mye i epler og menn, er hun til å stole på når det gjelder gode råd. Hun vet alltid hva man bør gjøre i en krisesituasjon. Og jeg skjønte jo at Thea, Ronja og Shirin ikke kom til å la meg slippe unna. Ikke bare hadde jeg skreket til dem, de trodde også at jeg hadde anklaga Felix for å være homo og at jeg var ute etter Magnus.

Jeg satte meg bedre til rette på stolen. Jeg hørte at Nils gjorde det samme.

«Følg med, du også, Kristoffer,» sa tante Mona og dytta han i siden med albuen. «Du kan få bruk for dette rådet når du begynner på skolen neste år. Første klasse er ingen spøk.»

Han reagerte ikke nå heller. Han var for opptatt av å fjerne svarte hattefjær fra maten sin.

«Ok,» begynte tante Mona. «Det som gjelder i en situasjon som den du befinner deg i nå, Anne Bea, det er ikke å trekke seg tilbake og håpe at alt roer seg. Det som gjelder nå, er å kline til.»

Kline til?

Jeg er ikke typen som kliner til. Jeg er typen som trekker seg tilbake og håper at alt roer seg.

«Men du kan ikke kline til halvveis,» fortsatte tante Mona. «Bare det minste tegn på nøling i startgropa, så vil Thea, Ronja og Shirin gå rett i strupen på deg og rive deg i fillebiter før du får sukk for deg. Det er sånn superbitcher opererer. Jeg har møtt en del av dem etter at jeg ble voksen også, og de blir jammen ikke bedre med årene! Men tilbake til saken: Poenget mitt er at du må gå hardt ut fra start og gjøre det klart at du er en verdig motstander. Og ikke bare det. Du er en motstander som er sulten på seier!»

Tante Mona lente seg tilbake på stolen og nikka fornøyd.

Nils så på meg.

Jeg myste tilbake.

«Men kom igjen!» sa tante Mona. «Hvor er kampviljen? Vil dere slå tilbake mot superbitchene eller ikke?»

«Jo da,» sa Nils.

«Klart det,» sa jeg.

Men selv om det tante Mona sa var vel og bra, så var jeg langt fra overbevist. Hun ante ikke hvilke onde krefter vi hadde med å gjøre. Jeg tvilte på at de voksne superbitchene hun kjente var i samme liga som Thea, Ronja og Shirin.

«Skjønner,» sa tante Mona. «Du er redd for at de har sterkere kort på hånda.»

«Men de har jo det!» sa jeg. «De er de tre mest populære jentene i sjuende, og jeg er … meg!»

«Og det skal du være glad for,» sa tante Mona. «De er kanskje mer populære enn deg akkurat nå, men slike ting kan snu. Du skulle sett moren din da hun var tolv. Hun hadde så pistrete hår og var så brei over rumpa at det halve kunne vært nok. Nå sier jeg ikke at hun endte opp med å bli den kuleste jenta på skolen, men det har skjedd en del siden hun gikk under navnet Bolleræva, for å si det sånn.»

Hun tok en jafs av tacoskjellet.

Jeg sukka.

Greit at tante Mona er yndlingstanten min, men akkurat da tenkte jeg bare at hun var helt ute på viddene.

«Som om jeg noensinne kommer til å bli mer populær enn Thea, Ronja og Shirin,» sa jeg. «Bare se på meg. Jeg er jo en freak!»

Tante Mona reiste seg så raskt fra stolen at den nesten velta.

Så kom hun styrtende rundt bordet med munnen full av kjøttdeig og ost.

«Du må igge fi fånt!» sa hun og klemte meg inntil seg. «Du er ingen fffffeak!»

Jeg hørte henne svelge. Halsen hennes var rett ved det høyre øret mitt.

«Du er ingen freak,» gjentok hun da hun kunne snakke rent igjen. «Hører du? Du er Anne Bea, den søteste og morsomste og smarteste tolvåringen jeg vet om.»

Hun så opp.

«Og du, Nils,» sa hun. «Du ligger på en knallsterk andreplass.»

Han smilte.

«Det der sier du bare fordi du er tanten min,» sa jeg.

Hun slapp meg og ble stående og se på meg.

«Du har rett i at det spiller inn,» sa hun. «Men jeg tror jammen jeg hadde sagt det ellers også. Ingen andre tolvåringer jeg kjenner, er like søte når de smiler, for eksempel. Forresten, når jeg tenker meg om, så må jeg nesten si at Nils deler førsteplassen med deg der.»

Munnvikene til Nils nærma seg øreflippene nå.

«Og du har ikke bare et pent smil,» sa tante Mona og strøk meg over kinnet. «Du har også de vakreste øynene jeg vet om. Blågrå med bitte litt grønt i. Greit, så ser du ikke så godt med dem, men det betyr ikke at de ikke er fine. Og se på denne kroppen! Dette må du ikke si til moren din at jeg sa, men om noen år vil guttene stå i kø for å bli kjæresten din. Bare vent og se!»

Hun blunka til meg.

«Men det viktigste av alt,» sa hun, «det er at du er snill. Hadde du vært ei sånn superbitchbertejente som sa stygge ting til folk, hadde det ikke hjulpet at du var søt og morsom og smart. Da hadde du ikke fått noen ekstrapoeng for å være niesen min heller.»

Det skal tante Mona ha.

Selv om jeg rødma da hun sa det om kroppen min, så får hun meg alltid i bedre humør.

«Men hva mener du jeg skal gjøre, da?» sa jeg. «Jeg kan jo ikke bare troppe opp på skolen i morgen og kline til Thea.»

Tante Mona gikk rundt bordet og satte seg igjen.

«Nei, vi må legge en plan,» sa hun. «En plan som leder fram til seier!»

«Men hvordan skal jeg klare å vinne over Thea?» sa jeg. «Det er tross alt livet mitt du snakker om her, ikke en talentkamp. Thea kommer til å mose meg hvis jeg prøver å yppe meg. Ronja og Shirin også. Det kommer til å bli et blodbad!»

«Talentkampen?» sa tante Mona. «Er den nå?»

«Om to uker,» sa Nils.

«Men hvorfor har dere ikke sagt noe om det før nå? Vi snakker tross alt om høstens største fest på mellomtrinnet!»

Jeg sukka.

Typisk tante Mona å henge seg opp i festen i stedet for blodbadet. Hun elsker nemlig å gå på fest.

Bare at det fikk jeg aldri sagt, for både hun og Nils hadde helt glemt meg og var bare opptatt av å snakke om Talentkampen.

«Og i fjor var det to breakere fra klassen over som vant,» sa Nils. «Men Nadif i klassen vår kom på andreplass. Med en låt han spilte på en sånn bongobongotromme.»

«En bongobongotromme?» sa tante Mona. «Du verden.»

«Og Johanne i parallellklassen kom på tredje. Hun spiller fiolin.»

«Det må jeg si.»

«Både Nadif og Johanne skal være med i år også. Men Annebino og jeg tror at det er Føkk Jøstin som kommer til å vinne. Bandet til Magnus og de.»

Jeg åpna munnen.

«T-t-t-t…»

Lenger kom jeg ikke. Plutselig ble det bare helt stramt i halsen min. Det kom liksom ikke luft opp i munnen.

«T-t-t-ti-i-i…» prøvde jeg. «T-th-h… s-s-sy-y-y-y…»

Jeg så på Nils.

Han nikka.

«Nå på tirsdag fikk vi nemlig vite at Thea skal synge med dem,» forklarte han tante Mona.

Hun løfta begge øyenbrynene og så på meg.

«Thea?» sa hun. «Skal hun synge med Føkk Jøstin?»

Jeg nikka.

«Ifølge Annebino så synger hun helt sykt ræva dårlig,» sa Nils.

«Ja, det er neimen ikke langt fra sannheten,» sa tante Mona. «Hun hadde én solo da hun og Anne Bea gikk i barnekoret sammen, og det var én solo for mye. Husker jeg riktig, lå hun et sted mellom en brølende bavian og en pissetrengt katt.»

Hun var stille et langt sekund før hun så på Nils.

«Men du sa jo at dere tror Føkk Jøstin kommer til å vinne i år,» sa hun. «Hvordan kan de vinne med Thea på vokal?»

«Fordi hun har fått med seg alle jentene i klassen til å danse,» sa han. «Eller altså, alle unntatt Annebino. Og Ylva-Merete, men hun har forstua armen og måtte trekke seg. Og dermed kommer dommerne til å bli så distrahert av dansinga at de ikke legger merke til at Thea ikke kan synge. For hun er ganske flink til å danse. Og vi regner med at Føkk Jøstin er flinke til å spille. Så da kommer de sikkert til å vinne likevel.»

«OG SÅ BLIR DET THEA SOM FÅR ALL ÆREN ENDA MAGNUS GARANTERT VILLE VUNNET UTEN HENNE!!!!»

Tante Mona, Nils og Kristoffer hoppa i stolene sine.

Stemmen min var visst tilbake.

«Så derfor,» kremta jeg, «har Nils og jeg bestemt oss for å droppe hele driten og bli hjemme i år.»

Jeg tuller ikke når jeg sier at haka til tante Mona sank flere hakk.

«Hva sier du?» sa hun. «Skal dere ikke … skal dere ikke …»

Hun klarte ikke å fullføre setningen engang, så sjokka var hun. Men det tok ikke lang tid før hun hadde henta seg inn igjen.

«Skal dere ikke GÅ?!» ropte hun. «Anne Bea, har du allerede glemt hva som skjedde på skolen i dag? At Magnus ikke bare vet hva du heter og forsvarte deg overfor Thea, Ronja og Shirin? Men at han i tillegg så godt som innrømte foran hele klassen deres at han liker deg bedre enn Ronja? Nei, makan! Skal du klare å kline til overfor superbitchene her i verden, kan du ikke innta en så defensiv holdning!»

«Men –»

«Ingen men! Om det så blir det siste jeg gjør, så skal jeg slepe dere inn på Talentkampen!»

Jeg måtte smile.

For det var jo faktisk ikke sånn at jeg ikke ville gå på Talentkampen.

Faktisk var det ingenting jeg hadde mer lyst til. Helt siden ryktene begynte å gå om at Føkk Jøstin skulle være med, hadde jeg gleda meg til å høre Magnus spille trommer. Det var bare det at jeg hadde mista litt piffen etter at jeg fikk vite at Thea skulle synge med dem. Og når jeg mister piffen, så pleier Nils å miste den også.

«Ok,» sa tante Mona. «Nå vet jeg hva vi skal gjøre.»

Hun lente seg mot Nils og meg.

«Jeg har en plan,» sa hun. «Først må jeg bare vite én ting. Stoler dere på meg?»

Jeg hørte Nils hoste. Selv fikk jeg ikke fram en lyd.

«Jeg velger å tolke det som et ja,» fortsatte hun. «Vi har nemlig noen tøffe uker foran oss, og det er viktig at vi er på samme lag. Er vi på samme lag?»

Nå nikka vi, begge to.

«Ok, hør godt etter,» sa hun. «Når vi er ferdige med å spise middag og jeg har parkert lille kaptein Sabeltann her foran barne-tv, samles vi nede i kjellerstua. Anne Bea, du tar med de klærne du egentlig har lyst til å gå med på skolen. Og ikke kom her, jeg vet hva du helst vil gå i. Nils, du tar med godt humør.»

Jeg åpna munnen for å si at jeg ikke skjønte noen ting, men tante Mona bare hysja på meg.

«Bare gjør som jeg sier,» sa hun. «Og spis opp maten deres nå.»

«Den må ha et navn,» kremta Nils.

«Hva da?» sa tante Mona. «Maten?»

«Planen.»

«Glimrende innspill. Forslag?»

«Hva med Operasjon … eh … Operasjon ...»

«Taco!» ropte Kristoffer og pekte på fatet med tacoskjell.

Han var endelig ferdig med å stappe i seg kjøttdeigen, osten og sausen og var klar for å avslutte med skjellene.

Tante Mona la to stykker på tallerkenen hans og kyssa han på sjørøverhatten.

«Operasjon Taco it is!» sa hun.

Og så strakte hun seg etter vannglasset og tømte det i én slurk.

I skuddlinja

Hvis jeg hadde trodd at de andre i klassen ville se meg i et nytt lys etter at Magnus hadde smilt og snakka til meg, ville jeg blitt skuffa. Da jeg og Nils kom inn i klasserommet dagen etter, var nemlig alt som det pleier.

Bjørn Inge hang over pulten sin bakerst ved døra og lo av mobilopptak av sine egne promper. Mari og Ylva-Merete snakka lavt sammen fremst på vindusrekka. Ahn og Frida og de andre som var kommet, lå og halvsov over pultene sine, mens Nadif satt i midten og pugga. Det var ingen som la merke til at jeg hadde føna håret i sideskill i stedet for midtskill.

Thea, Ronja og Shirin var fortsatt ikke kommet, men heller ikke det var uvanlig. De kommer som regel etter at det har ringt inn, og gnurer seg inn mellom pultene sånn at sekkene deres dulter borti alle som har satt seg.

«Enda godt vi skal ha matte,» hviska jeg til Nils. «Når jeg først er i skuddlinja, mener jeg.»

Nils svarte ikke. Men det var ikke første gang den morgenen. Han hadde vært merkelig stille helt siden vi møttes ved sykkelstativet i skolegården. Han hadde ikke forsøkt å klemme ned håret sitt heller. Det sto rett ut på den ene siden. Neseborene hans rykka til med jevne mellomrom, øynene var hovne. Han var skikkelig bekymra på mine vegne, det var tydelig.

Jeg fant fram matteboka og så over leksa.

Jeg visste egentlig at jeg hadde fått til alt, men jeg ser alltid igjennom likevel. Odd, mattelæreren vår, pleier nemlig å spørre meg minst én gang i løpet av timen. Han vet at jeg har lyst til å svare, men ikke tør å rekke opp hånda.

Odd har vært mattelærer på skolen vår i minst førti år og er yndlingslæreren min over alle lærere noensinne. Han har bare en tynn krans av hår igjen rundt hodet, men til gjengjeld har han en enorm mage. Han tror han skjuler den i de brune kordfløyelsbuksene sine, for han drar dem alltid opp til under armene. Men det hjelper ikke. Det ser fortsatt ut som om han har spist en saccosekk.

Mamma sier at Odd og Klypa var kjærester da hun og tante Mona hadde dem på skolen, og selv om det er litt rart å tenke på, kan jeg på en måte se at de passer sammen. Hvis de står med ansiktet mot hverandre, så vil det automatisk si klikk. Akkurat som når du setter sammen to biter i et puslespill. Magen til Odd begynner akkurat der puppene til Klypa slutter.

Men selv om Odd ser ganske rar ut, er han veldig morsom. Det vil si, det er bare jeg og Mari som syns det, for det er ingen andre som ler når han sier noe. Ikke jeg heller. Jeg vil ikke at Thea skal begynne å le av meg fordi jeg ler av en lærer. Men jeg vet at Odd skjønner at jeg syns at han er morsom, for han ser alltid på både meg og Mari rett etter at han har kommet med en kommentar. Og når han ser at jeg smiler, så smiler han også, før han snur seg mot resten av klassen og sier ting som: Ta det helt med ro, folkens, jeg skal legge humoren på et mye lavere nivå neste gang!

Når jeg forteller mamma, pappa og tante Mona om noe morsomt Odd har sagt i mattetimen, skjer alltid det samme. Tante Mona begynner å le, før mamma sier: Den godeste Odd har nå alltid vært litt for ironisk til å være lærer på mellomtrinnet. Så sier tante Mona at Odd var yndlingslæreren hennes også, før mamma sier: Det var nok fordi kommentarene hans aldri var retta mot deg.

«NÆMMEN!! Se hvem som har nesa i matteboka allerede!»

Skuldrene mine stivna.

Thea.

«Lett å se hvem i klassen som er blind,» sa Shirin.

«Jævla albinotryne!» avslutta Ronja.

Jeg snudde meg ikke, men bare fortsatte å se ned i matteboka. Selv om tante Mona sa at man skal gå hardt ut fra start når man er i skuddlinja, så hadde hun gitt meg klar beskjed om å vente akkurat denne gangen. Operasjon Taco kom til å ta noen uker. Jeg skulle ikke kline til ennå.

«Skal hilse fra Felix, forresten!!» ropte Thea. «Og si at han IKKE er homo!!»

Det hadde jeg jo ikke sagt heller. Men Thea pleier jo ikke å bry seg om hva jeg sier, så jeg ble ikke så overraska.

«Og du må ikke tro at Magnus er keen på deg eller noe!» ropte Ronja. «For det er han IKKE!! Han er sammen med meg og vi er så forelska at det tar helt av! Bare så du vet det!»

Det kom et fnis fra vindusrekka.

«Hæ?» ropte Thea. «Sa dere noe der framme?»

«Nei,» kom det raskt.

«Nei, for det er best for dere, nemlig!»

Jeg myste mot vinduet. Mari og Ylva-Merete er de eneste i klassen utenom Nils og Nadif som aldri ler av meg. Selv om jeg ser dårlig, er det sånt jeg legger merke til. Hvem som ler og ikke. Men jeg forventer aldri at de skal ta meg i forsvar eller noe sånt. De vil ikke havne i skuddlinja på grunn av meg. De havner der ofte nok helt på egen hånd.

Thea syns nemlig at Ylva-Merete er for teit og feit, og at Mari brifer for mye i timen. Mari er ikke like redd for å rekke opp hånda og vise at hun liker å gjøre lekser, som meg. I tillegg har hun en tendens til å glemme seg og bare plumpe ut med det hun mener. Som i gymtimen da alle jentene i klassen unntatt meg og Ylva-Merete øvde på dansen til Thea. Ikke rart hun er langt oppe på hatlista til Thea. Det verste Thea, vet er folk som sier det de mener til henne.

Man skulle kanskje tro at jeg var venninne med Mari og Ylva-Merete siden vi alle er på den hatlista. Men de er jo ikke dumme. Selv om de også ligger flere ligaer under toppligaen, er de likevel over meg. Og alle vet at det gjelder å bli venner med folk i samme liga eller helst i ligaene over. Av og til er det nesten så jeg syns litt synd på Nils, som ikke skjønte at han falt en liga ned da han ble bestevenn med meg første skoledag.

«For en strålende morgen, dere!»

Odd!

Jeg pusta letta ut.

«Og vet dere hvorfor jeg er så fornøyd?» fortsatte han. «Jo, nå skal dere høre. Ikke bare har jeg en hel skoledag foran meg. Jeg skal undervise denne utrolig skarpe gjengen i matte også!»

Han smilte til meg og Mari før han så utover klasserommet.

«Så så så,» sa han. «Thea og Ronja, det var da ikke måte på til glede over å se meg! Ta det med ro, det er klart dere skal få lov til å komme opp på tavla i dag!»

Jeg smilte ned i matteboka.

Uansett hva mamma sier, så syns jeg at Odd er akkurat passe ironisk. Og det syns Nils også, i hvert fall etter at jeg har forklart han hva Odd egentlig mener.

Jeg lente meg mot han.

«Han mente at –»

«Jeg driter i hva han mente.»

Jeg rykka til. Nils pleier aldri å avbryte meg.

«Jeg har viktigere ting å tenke på akkurat nå,» sa han. «Jeg klarte å skyve det litt unna i går, siden det skjedde så mye. Men nå er jeg så nervøs for det i morgen at jeg nesten ikke kla–»

«Hallo!» fnyste jeg. «Hva med meg, da? Som er midt i skuddlinja til superbitchene! Tenk på hvordan det er for meg!»

Og det var da det kom.

«Ja, det var sant,» sa han. «Hvordan kunne jeg glemme å tenke på deg? Det er selvsagt verst for deg! Det er alltid verst for deg!»

Det kunne like gjerne vært Odd som sa det, for Nils hadde akkurat den samme tonen i stemmen.

Forskjellen var bare at han ikke var noe morsom.

Puddelen

Nils var pottesur på meg resten av den dagen. Jeg måtte til og med gå alene til skolebiblioteket i storefri fordi han skulle spise lunsj med Frans.

Frans går i parallellklassen og er den nestnestnest verste å være venn med i sjuende etter CP-Celine, Brann-Birk og meg. Han har Harry Potter-briller, spiller sjakk og samler på steiner, og minner faretruende om en freak. Så når han en sjelden gang spør Nils om han vil spise lunsj med han, syns ikke Nils at han kan si nei. Ikke jeg heller. Frans spiser tross alt nesten alltid alene.

Bare at den dagen hadde jeg regna med at Nils ville si nei likevel. Jeg var tross alt midt i skuddlinja og hadde kjempebehov for å snakke om Magnus. Men Nils bare spratt opp da Frans kom, han spurte ikke om jeg ville være med engang! Jeg ante ikke hva som gikk av han. Han ville heller høre på Frans gnåle om den sinnssykt teite steinsamlinga si enn å høre på meg. Snakk om å bare tenke på seg selv!

Flaks for han at det ikke skjedde noe som gjorde at jeg trengte han. Thea, Ronja og Shirin var så opptatt med å øve på dansen sin i friminuttene at det virka som om de helt hadde glemt meg.

Magnus så jeg heller ikke noe til. Men så tilbrakte jeg også hvert eneste friminutt på skolebiblioteket sammen med Jan Erik, bibliotekaren vår, og Magnus henger tross alt ikke der like mye som meg.

Hele lørdagen kom og gikk også uten at jeg hørte fra Nils.

Det var ikke det at vi hadde noen avtale. Men vi pleier alltid å snakkes hver dag likevel. Til og med i feriene. Men den lørdagen fikk jeg ikke en eneste sms. Enda jeg sendte to!

Da jeg våkna søndag morgen og sjekka mobilen, slo bekymringa meg like hardt som alle håndballene jeg får i trynet i løpet av en gymtime.

Nils hadde fortsatt ikke gitt lyd fra seg!

Det eneste jeg ville, var å bli liggende i senga og forsvinne inn i Normal-verdenen min. Jeg var sikker på at Nils hadde kommet fram til at jeg var totalt ubrukelig som venn og ville satse på Frans i stedet.

Men jeg var nødt til å stå opp. Ikke bare kom mamma til slutt inn og dro av meg dyna og sa at pappa hadde lagd spesialspeileggene sine. Men jeg og Nils hadde også en avtale om å møtes hjemme hos tante Mona klokka tolv. Vi hadde satt av hele søndagen til Operasjon Taco. Jeg kunne ikke svikte dem når de stilte opp for meg på den måten. Det vil si, hvis Nils fortsatt stilte opp for meg, da.

Da jeg sykla inn porten til tante Mona litt før tolv, var jeg så nervøs at jeg nesten kjørte rett inn i søppelkassene.

Tenk hvis Nils ikke kom!

Da gikk ikke bare Operasjon Taco i vasken, men hele livet mitt også. Ingenting betydde noe hvis Nils ikke ville være venn med meg lenger. Ikke engang Magnus.

«Hei, Annebino.»

Nils!

Han hadde ikke svikta!

Han sto ved sykkelstativet til tante Mona og venta på meg, akkurat slik han gjør på skolen! Og ved siden av han lå den svarte bagen med alt han trengte til Operasjon Taco!

Men det tok ikke lang tid før jeg ble krisenervøs igjen. Da jeg var så nærme at jeg så Nils helt klart, oppdaga jeg nemlig at humøret hans ikke var blitt det spor bedre siden fredag. Han smilte ikke engang. Ikke så mye som et rykk i munnviken. Håret hans sto dessuten til alle kanter og han hadde genseren på seg bak fram. Og det var en hettegenser, så det sier litt.

Jeg hadde knapt tatt av meg sykkelhjelmen før alt rant ut av han.

«Jeg skal aldri, aldri, aldri mer dra til Drammen!» hiksta han. «Jeg har hatt diaré i hele natt!»

Plutselig skjønte jeg alt.

Det var derfor han hadde blitt så sur på meg fredag. Det var derfor han ikke hadde sendt en eneste sms. Nils er jo ikke typen som bare tenker på seg selv. Det er jeg som er det!

Midt i alt som hadde skjedd med Magnus og Operasjon Taco, hadde jeg glemt at Nils skulle besøke faren sin hjemme hos han for aller første gang!

Det hadde gått skeis allerede fra start.

Da faren hans henta han på togstasjonen i Drammen lørdag morgen, hadde Nils knapt sagt hei før en vanvittig høy og tynn stake med lyst, brusete puddelhår klemte seg inn mellom han og faren.

«Husker du at jeg fortalte om Sissel sist vi møttes?» sa faren.

Nils prøvde å tenke etter, men det eneste han huska fra sist de møttes, var at det var nesten et år siden og at faren måtte gå etter en halvtime fordi han skulle kjøpe seg ny firehjulstrekker.

«Sissel og jeg har kjent hverandre en god stund nå,» sa faren og la armen rundt Puddelen, «og det hadde vært veldig hyggelig om dere to ble bedre kjent også. Hun skal være sammen med oss hele dagen.»

Og Nils som hadde trodd at faren endelig hadde invitert han på besøk slik at de to kunne bli bedre kjent!

Fem minutter senere var Nils ferdig med å fortelle om hvordan det gikk på skolen, hvordan ting var hjemme og hvordan han hadde det ellers. Puddelen var ferdig med å fortelle at hun jobba på Posten og hadde en datter på elleve som het Oda. Og faren til Nils var ferdig med å fortelle at han var blitt forfremma på jobben og hadde kjøpt seg en firehjulstrekker til.

Faren til Nils var tydeligvis ikke som pappa. Pappa syns at dyre biler er noe tull. Det er derfor vi fremdeles kjører rundt i en gammel Mazda som får motorstopp fem ganger i året. Dessuten var Puddelen i hvert fall ikke som moren til Nils. Hun var nemlig opptatt av å være så mye ute av huset som mulig. Så fort de hadde parkert hjemme hos faren til Nils, spratt hun ut av bilen og satte kursen mot skogen bak huset.

«Følg meg!» ropte hun. «Vi skal tenne bål og grille pølser og kose oss!»

«Er hun ikke flott?» smilte faren til Nils i sladrespeilet. «Hun er det man kaller et ja-menneske.»

Men Nils klarte ikke å si noe. Neseborene hans skalv så kraftig at han hadde nok med å skjule det for faren sin.

Og nå skjønte jeg hvorfor han hadde hatt diaré hele natta.

Nils er nemlig livredd for flammer!

Og da snakker jeg ikke om at han er redd for at huset han og moren hans bor i skal brenne ned, eller at det skal bryte ut skogbrann i nærheten eller noe. For det er jeg redd for også. Og sikkert mange andre.

Nei, Nils blir dårlig i magen bare han ser en fyrstikk.

Han tror det har noe å gjøre med den gangen moren hans glemte en kjele med spagetti på ovnen og hele huset ble fullt av røyk og det begynte å brenne i kjøkkengardinene. Han var ikke mer enn fire år da det skjedde, men han husker fortsatt kjempegodt at han bæsja på seg fordi han ble så redd.

Moren hans våkna til slutt av hylene hans og fikk skrudd av ovnen og slukket flammene, men siden det har Nils fått samme reaksjon hver gang han ser noe som kan minne om ild eller flammer eller røyk: Han begynner å hyle og får akutt diaré.

Når vi har aktivitetsdag på skolen, har han alltid med seg melding hjemmefra og slipper å være med opp til Toppen og tenne bål. Og jeg er sikker på at alle i klassen fortsatt husker den engelsktimen da vi hadde om forskjellige yrker og Synne glemte seg og satte på en film om brannmenn som het «Fire! Fire!». Jeg hadde øresus i flere dager etterpå.

«Du, pappa,» prøvde Nils å si da de så Puddelen forsvinne inn mellom trærne. «Jeg har kanskje ikke sagt det, men jeg er litt redd for –»

«Kom igjen,» sa faren. «Du er vel ikke en sånn pysegutt, vel? Som ikke liker å være ute i naturen, men bare sitter inne og spiller dataspill hele dagen? For i så fall må jeg ta en alvorsprat med moren din. Hun har alltid vært litt … hva skal jeg si … Vel, hun er ikke ei like grepa dame som Sissel, for å si det sånn.»

Og så marsjerte han av sted etter Puddelen og lot Nils stå igjen med løs mage.

«Så hva gjorde du, da?» spurte jeg.

«Hva tror du?» snufsa Nils. «Jeg hadde ikke akkurat noe valg. Jeg måtte jo bare følge etter.»

«Kunne du ikke sagt til hun derre Puddelen at –»

«Hva da? At jeg er en pysegutt?»

Han løfta opp den svarte bagen sin. Et øyeblikk så det ut som om den var for tung for han, men han fikk heist den opp på skulderen til slutt.

«Nei, ikke akkurat det,» sa jeg. «Men det kan jo hende at hun ikke er like opptatt av å være tøff som faren din?»

«Særlig! Du skulle sett henne. Hun fyrte opp det bålet på null komma svisj og føyk rundt og var helt i hundre. Og pappa bare satt der og så på henne som om hun var ei gigantisk marsipankake han hadde lyst til å stappe i seg. Bortsett fra at han ikke spiser kake. Det eneste som var bra, var at Puddelen glemte bålet da jeg fortalte at jeg hadde sett en kantarell lenger inn i skogen da jeg var og bæsja. Hun er nemlig kjempeinteressert i sopp. Så da begynte vi å lete etter flere kantareller i stedet for å grille pølser.»

Jeg ringte på hos tante Mona.

«Det var jo bra,» sa jeg.

«Nei, for det likte ikke pappa. Han kom spurtende etter og sa at sopplukking er for damer og pensjonister. Men da ble Puddelen irritert og sa at jeg ikke kunne noe for at jeg var et naturtalent på sopp, og da ble han stille.»

«Det var jo bra.»

«Nei, for ikke lenge etterpå sa hun at hun gleda seg til at jeg og datteren hennes skulle møtes i jula.»

«I jula? Men du feirer jo alltid jul med moren din!»

«Ja, det var det jeg også sa. Men da bare smilte hun og sa at det får vi nå se på. Og så ropte pappa på oss og sa at han måtte kjøre meg til toget.»

«Ikke rart du aldri vil tilbake til Drammen. Han faren din høres jammen ikke god ut, og ikke hun Puddelen heller!»

Mer rakk jeg ikke å si før tante Mona åpna døra.

«Se her, ja,» kremta hun. «Presise som alltid.»

Jeg kunne ikke akkurat si det samme om henne. Selv om det var hun som hadde invitert oss, så det ut som om hun nettopp hadde stått opp. Hun knep øynene sammen enda det ikke var skarpt lys ute, og det lange håret hennes var samla i en krans på toppen av hodet. Bortsett fra at den ikke så ut som en krans lenger, men mer som et fuglerede. Da jeg myste godt etter, så jeg til og med en ordentlig kvist oppi der.

«Kom inn, kom inn,» sa hun og dro morgenkåpa tettere om seg. «Jeg har ikke glemt avtalen vår. Slett ikke. Det er bare det at jeg var på fest i går, og det ble visst litt senere enn jeg hadde tenkt. Men gi meg fem minutter, så er jeg klar som et egg!»

Så forsvant hun inn på badet med morgenkåpa flagrende etter seg.

Nils og jeg så på hverandre.

«Unnskyld at jeg glemte det med faren din,» sa jeg. «Det var ikke meningen å bare tenke på meg selv. Jeg skal aldri være en så dårlig venn igjen.»

«Det er greit,» sa han. «Du er ikke den verste å være venn med. Du er faktisk ikke den nestnest verste heller. Jeg hadde glemt hvor kjedelig det er å høre om steinsamlinga til Frans.»

Han klemte ned håret sitt og smilte.

Da vi gikk inn i gangen, smilte jeg også.

Og da vi gikk inn i stua, smilte vi like mye, begge to.

For tante Mona hadde ikke bare satt fram en svær bolle med potetgull og en skål med smågodt på bordet. Hun hadde også gjort alt klart til Operasjon Taco!

Nils la den svarte bagen sin ned i sofaen og dro opp glidelåsen. Så trakk han ut gaven han fikk av moren sin til niårsdagen, løfta den forsiktig opp og la den på det lille bordet tante Mona hadde satt fram til han ute på gulvet.

Han strøk hånda over den blanke overflaten.

Foran han lå et én meter langt grått Yamaha-keyboard med den kuleste rytmeboksen du kan tenke deg. Samba og country og bossa nova og en rytme som heter beguine, som verken Nils eller jeg helt vet hva er.

«Ok, folkens. Fem minutters oppvarming først og så setter vi i gang!»

Nils og jeg snudde oss mot døråpninga.

Tante Mona var fortsatt rimelig trøtt i trynet, men hun hadde i hvert fall fått på seg klær og sokker.

Nils begynte å strekke og bøye og vifte med fingrene slik han alltid gjør før han skal spille. Da blir de myke og beveger seg lettere oppover og nedover tangentene.

«Kom igjen, Anne Bea,» smilte tante Mona. «Du må varme opp, du også.»

Jeg gikk bort til stativet hun hadde plassert midt på stuegulvet.

Hjertet mitt løp rundt og rundt inni meg, svingte seg i ribbeina og dansa som en gærning.

Jeg trakk pusten dypt inn.

Og så grep jeg mikrofonen og begynte å synge.

Wow, Anne Bea!

En gang mamma henta meg i sykehusbarnehagen da jeg var fem og et halvt, holdt hun nesten på å besvime av bekymring.

«Hva er det som har hendt?!» ropte hun da hun så meg. «Kjære vene, hva er det som har hendt?!? Jøgge, snakk til meg!»

Jøgge heter egentlig Jørgen og har langt svart hår i hestehale og kjempetrange olabukser. Nå spiller han keyboard i et rockeband og har spilleelever på fritiden (blant annet Nils), men fra jeg var tre til jeg var fem, var han barnehageonkel i sykehusbarnehagen. Det var han jeg hang med når de andre stakk fra meg. Vi ble ganske godt kjent, kan du si.

«Ta det med ro,» begynte Jøgge. «Anne Bea er helt i orde–»

«Ta det med RO?! HUN HAR JO IKKE PÅ SEG SYKKELHJELMEN SIN!»

«Men –»

«Ikke noe men! Hun ser altfor dårlig til å gå rundt uten hjelm! Dette vet du, Jøgge! Dette har vi snakka om! Og nå har hun falt og knust brillene fordi du ikke passa på!»

«Det var ikke Jøgges skyld,» hviska jeg.

Jeg famla ut i lufta etter hånda hans. Jeg visste at han sto rett ved meg, men jeg så han ikke siden brillene mine var ødelagt. Heldigvis så han meg. Han klemte hånda mi.

«Jeg rakk ikke å stoppe dem,» sa Jøgge. «Da jeg kom bort, hadde en av de andre jentene allerede dratt av Anne Bea brillene og tråkka på dem.»

Jeg hørte mamma sukke.

«Dette er det tredje brilleparet som har røket i år,» sa hun. «Og jeg rekker ikke å få dem fiksa hos optikeren før på lørdag. Vel, da får du være med pappa på jobb i morgen. Du kan ikke være i barnehagen når du ikke ser noe som helst.»

Jeg hadde egentlig en avtale om å leke gjemsel med Jøgge dagen etter, men jeg ble ikke så veldig lei meg for at vi måtte utsette den. For er det noe jeg alltid har likt, så er det å være med pappa på jobben.

Han er nemlig dyrlege.

Egentlig skulle han bli bonde og ta over gården til farmor og farfar, men så møtte han mamma og da gikk den planen i dass. For mamma ville ikke bo på gården til farmor og farfar, hun ville bo på det stedet hun var fra. Som er der vi bor. Så du kan si det sånn at hun vant.

Jeg er ikke så ofte med pappa på jobben lenger, bare når det er planleggingsdag på skolen og av og til i sommerferien. Men når jeg er det, liker jeg å lage en tur ut av det. Jeg smører niste og fyller termosen med kakao, og så tar jeg på meg støvler og rigger meg til i bilen foran med pappa.

Han er nemlig dyrlege for store dyr som kuer, hester og okser og sånn, og da er det han som besøker dem og ikke de som kommer til han. Det hadde blitt litt mye mas å få ei svær ku inn på det lille kontoret hans. Ikke hadde den fått plass på operasjonsbordet heller.

Det er ikke det at jeg er så veldig glad i store dyr. Ikke engang hester, skal jeg være helt ærlig. Nei, det som er greia, det er at de som har store dyr, nesten alltid har små dyr også. I hvert fall en katt. Som oftest en hund. Av og til begge deler på én gang. Og kanskje et par kaniner og en dverghamster i tillegg.

Og jeg elsker små dyr!

Så når pappa går inn i fjøset sammen med bonden som eier de store dyrene som er syke, da hopper jeg ut av bilen og begynner å lete etter de små. Og det beste er at det ikke gjør noe at jeg ser dårlig, for er det én ting jeg har lært etter å ha vært med pappa på jobb, så er det at det viktigste er å ha god hørsel. Små dyr på gårder gjemmer seg nemlig på de merkeligste steder.

En gang fulgte jeg etter en pipelyd inn i en garasje og fant en hel gjeng med katter oppi panseret på en gammel traktor. En annen gang fant jeg tre labradorvalper bak en ovn. Jeg var med pappa på besøk hos en gammel dame, og da jeg ble med henne inn for å få et glass saft, hørte jeg noen små hikk fra ovnen på kjøkkenet. Og bak den lå de. Oppi vedkassa!

Men de hadde det ikke vondt, for det var et teppe oppi, og hundemoren lå og passa på dem. De var tre uker gamle, sa dama, og skulle snart gis bort. Jeg spurte jo pappa om jeg kunne få en, så klart. Men jeg visste at han kom til å si nei. Han sier alltid nei. Mamma er nemlig allergisk mot hunder.

Det var det som var grunnen til at hun ikke ville bo på gården til farmor og farfar. Farfar må nemlig ha fuglehunder som han kan gå på tur og jakt med. De to han har nå, er oppkalt etter nevøene til Mikke Mus og heter Tipp og Topp. Det het forresten de han hadde før også. Og de før dem igjen. Farfar er ikke så god til å huske navn. Han kaller ofte meg Tipp også. Eller Topp.

Jeg tror en av grunnene til at jeg er så glad i dyr, er at de ikke bryr seg om at jeg er albino. De driter totalt i at jeg virrer med øynene og har hvitt hår. For dem er jeg bare Anne Bea. Som er flink til å skille dyrelyder fra hverandre og som kan klappe og kose med begge hendene på én gang.

Pappa sier at øynene mine virrer mindre når jeg er sammen med dyr. Og det tror jeg stemmer. For når jeg holder en kattunge i armene eller legger kinnet mot hodet til en liten cocker spaniel-valp, er det akkurat som om jeg blir helt rolig, både inni og utenpå. Det er nesten som å være i Normal-verdenen min. Jeg glemmer på en måte alt som er kjipt.

Jeg har det litt på samme måten når jeg synger.

Og det var jo egentlig det jeg skulle fortelle om!

Jeg skulle jo fortelle om den dagen i barnehagen da Thea tråkka på brillene mine. For det var jo så klart hun som gjorde det, selv om Jøgge ikke sa det til mamma. Thea var en superbitch allerede da.

Men ok, tilbake til saken: Da mamma hadde sagt at jeg fikk bli med pappa på jobb dagen etter, sa hun at det var på tide å gå hjem.

Jeg slapp ikke hånda til Jøgge.

«Jeg tror Anne Bea har noe hun vil fortelle først,» sa Jøgge. «Har du ikke, Anne Bea?»

Jeg nikka.

«Jeg har oppdaga noe,» sa jeg.

«Jaha?» sa mamma. «Få høre, da.»

Jeg slapp hånda til Jøgge og tok noen skritt i retning stemmen til mamma. Snart kjente jeg hånda hennes om min.

Jeg trakk pusten dypt inn. Og så åpna jeg munnen på vidt gap.

Det jeg hadde oppdaga den dagen, var nemlig at jeg kunne synge!

Jeg hadde jo sunget før så klart, men mest helt lavt og ganske ofte inni meg. Men da vi skulle synge en sang i samlingsstunden den dagen, skjedde det noe rart. Fra inni magen et sted hoppa det bare plutselig fram en hel masse luft som brøyta seg opp halsen min og kom ut av munnen som la-la-la-la-la-la-laaaaaaaaa!

Jeg glemte helt at de andre jentene akkurat hadde låst meg ute fra dukkerommet. Det eneste jeg brydde meg om, var å holde på den følelsen jeg fikk inni meg da all lufta bare strømma ut av munnen. Jeg var så opptatt med å tenke på det at jeg ikke engang merka at de andre hadde slutta å synge.

«Wow, Anne Bea!»

Det var stemmen til Jøgge som rykka meg tilbake til samlingsstunden.

«Du kan jo synge!» sa han. «Du er rene operasangeren! Og en sånn stemme har du gått rundt og holdt skjult?»

Det hadde jeg jo ikke, den dukka jo bare opp da vi sto der. Men det rakk jeg ikke å si, for plutselig fikk jeg en albue i ryggen og ble pressa til siden.

«Jeg kan også synge!» kom det. «Og jeg har ikke holdt det skjult!!»

Du kan jo gjette hvem det var.

«Du synger også fint, Thea,» sa Jøgge.

Men jeg hørte at stemmen hans var som stemmen til tante Mona når hun sier at pappa er litt av en vitsemaker. Ingen som har hørt Thea synge, syns at hun synger fint. Det er på samme måte med pappa. Ingen bortsett fra mamma syns at han forteller morsomme vitser. Men det smarteste er å si det motsatte, ellers kan han bli fornærma.

Thea lot seg imidlertid ikke lure. Da Jøgge snudde seg mot pianoet, rev hun av meg brillene, kasta dem i gulvet og tråkka på dem. Opptil flere ganger. Jeg hørte Ylva-Merete og Johanne gispe forskrekka ved siden av meg, men det var nok mest fordi de var redde for at Thea skulle gå løs på dem også. De hadde nemlig nikka og smilt da Jøgge sa «Wow, Anne Bea».

Mamma syntes også at jeg sang fint. Selv om det ikke hørtes sånn ut med én gang. Da jeg hadde sunget sangen fra samlingsstunden ferdig for henne ute i gangen, var stemmen hennes nemlig helt rar.

«Vi må ringe mormor,» snufsa hun. «Bare vent til hun får høre dette. Hun kommer til å bli helt over seg!»

Mormor og morfar bor i Spania. De jobber stort sett med å sole seg og spille bondesjakk på terrassen. Men de bader ganske mye også, så det er ikke alltid de tar telefonen når vi ringer. Men den dagen svarte mormor nesten med én gang.

Og mamma hadde rett. Jeg hadde knapt sunget ferdig før mormor bare:

«Joooooooooooooooooooon!»

Jon er morfaren min.

Like etter hørte jeg noen rope: «Hva er det som har hendt?! Kjære vene, hva er det som har hendt?!?» i bakgrunnen. Du kan jo gjette hvem mamma har all den bekymringa si fra.

«Anne Bea kan synge!» sa mormor. «Det er som å ha en engel i røret!»

Så hørte jeg morfars stemme.

«Hei, Anne Bea,» sa han. «Mormor sier at du kan synge. Kan morfar også få høre?»

Og så sang jeg hele sangen en gang til.

«Er det ikke som å høre meg, Jon?» sa mormor et sted bak han.

Så var stemmen hennes tilbake i telefonen.

«Nå skal du høre, Anne Bea,» sa hun. «Da jeg var ung, var det flere som sa til meg at jeg burde bli profesjonell sangerinne. Men det var altfor risikabelt å satse på noe sånt, mente foreldrene mine, så jeg ble sykepleier i stedet og giftet meg med morfar og fikk moren din og Mona. Jeg skal innrømme at jeg ble bitte litt skuffet da det viste seg at ingen av dem hadde arvet sangstemmen min. Men nå vet vi grunnen. Det var du som skulle arve den! Nei, nå ble jeg glad! Dette er en dag jeg kommer til å huske!»

Og det gjør hun. Det er faktisk en av favoritthistoriene hennes. Den heter «Den dagen Anne Bea oppdaget at hun kunne synge», og hun forteller den hver gang hun og morfar er på besøk. Jeg må innrømme at jeg aldri blir lei.

Uansett, det jeg prøver å si her, er at jeg faktisk er ganske flink til å synge. På ordentlig. Det er ikke bare noe jeg eller Nils eller mamma sier, liksom. Eller noe jeg bare er når jeg øver med bandet mitt i Normal-verdenen. Men da jeg og Nils hadde vår første øving i Operasjon Taco hjemme hos tante Mona den søndagen, var det likevel ikke sånn at jeg bare tenkte at jess, nå skal det bli kult å synge litt. Jeg hadde nemlig ikke sunget på fire år. Ikke siden julekonserten til barnekoret i tredje klasse.

Da jeg begynte på skolen, var det bare én ting jeg gleda meg mer til enn å få lekser. Å bli med i barnekoret. Og i begynnelsen var det kjempemorsomt også. Dirigenten vår sa at jeg hadde skikkelig talent, og jeg fikk stå foran og synge alene flere ganger.

Men da vi begynte i tredje klasse, sa Thea og Ronja at jeg burde slutte.

Jeg ville jo egentlig ikke det, men de fikk med seg flere av de andre jentene i koret også. Hver gang jeg åpna munnen, så hørte jeg at de hviska og fniste rundt meg. Dirigenten vår kjefta på dem noen ganger, men det hjalp ikke. Hviskinga og fnisinga var over alt. Til slutt grua jeg meg så mye til korøvingene at jeg begynte å tisse på meg om nettene igjen.

På julekonserten rakna alt.

Like før jeg skulle synge solo på Deilig er jorden, begynte Thea og Ronja å hviske og fnise som gale. Og da ble jeg så nervøs at lufta bare størkna inni meg. Den satt helt fast under magen, jeg fikk nesten ikke puste engang. Det eneste som kom ut da jeg åpna munnen for å synge, var: Piiiiiiip! Skraaaaaap! Host! Kremt! Host! PIIIIIIIIIIIIIIIIIIIP!

Det hjalp ikke hva mamma eller pappa eller tante Mona sa. Eller mormor og morfar, som hadde kommet hjem fra Spania én dag tidligere enn planlagt bare for å høre meg synge på julekonserten.

Thea og Ronja fikk det som de ville.

Jeg slutta i barnekoret like etterpå.

Så da jeg grep mikrofonen hjemme hos tante Mona, merka jeg at hun var litt spent. Hun hadde tross alt ikke hørt meg synge på ganske mange år.

Men selv om hun ikke sa noe da jeg var ferdig med å varme opp, så er jeg nesten sikker på at det ikke var fordi hun var skuffa. Det kjentes i hvert fall ikke sånn ut da hun løp bort til meg etterpå.

Jeg var helt våt i panneluggen etter at hun hadde klemt meg.

Arnulf

«Om jeg kan spille what?!»

Brittany lente seg mot trappegelenderet.

«Tamburin,» sa jeg.

«En sånn runding av tre med små bjelleaktige greier på sidene,» sa Nils. «Som man står og rister på.»

Han gjorde en bevegelse ut i lufta med høyrehånda for å vise hva han mente, men det så mest ut som om han vinka. Og like etterpå så jeg fru Haakonsen slenge en arm i været og veive begeistra mot oss. Hun kom gående forbi på veien med den fæle svarte katten sin i bånd. Den er det eneste lille dyret jeg ikke blir rolig av. Den er så hissig at Nils og jeg knapt tør forlate huset når fru Haakonsen er ute og lufter den.

«Er det the same as kastanjetter?» sa Brittany.

«Nei, det heter jo kastanjetter,» sukka jeg.

«Du har garantert prøvd en i musikktimene,» sa Nils.

«Oh yeah, nå vet jeg hva dere mener,» sa Brittany. «Xylofon!»

Jeg sukka igjen. Brittany kan være seriøst treig i oppfattelsen iblant.

«Anyway,» sa hun. «Hvorfor lurer dere på det?»

Nils og jeg så på hverandre.

Det var egentlig tante Mona som lurte. Dagen før, etter at Nils og jeg hadde sunget og spilt i flere timer hjemme hos henne, hadde hun nemlig fortalt oss at vi mangla en tamburinspiller.

«Vi trenger noen som kan holde rytmen,» sa Nils til Brittany. «Og da tenkte vi på deg med én gang.»

Det var ikke helt sant. Vi hadde vært gjennom ganske mange kandidater før vi landa på Brittany.

Tante Mona foreslo først at vi spurte noen i klassen.

«Hva med hun med bollesveisen?» sa hun. «Eller hun som plutselig har begynt å skryte på seg klinehistorier?»

«De kan ikke,» sa jeg. «Mari skal allerede delta med Føkk Jøstin og Thea, og Ylva-Merete har forstua høyrearmen.»

«Han steinfyren i parallellklassen deres, da?»

Jeg rynka på nesa.

Frans er ingen rytmeboks, for å si det sånn. På skoleavslutninga før sommerferien spurte han meg om jeg ville danse, og selv om jeg visste at han bare gjorde det fordi alle de andre han hadde spurt før meg sa nei, så sa jeg ja likevel. Det er tross alt ikke så mange andre som spør.

Det er noen av de lengste fire minuttene i mitt liv. Ikke bare tråkka han meg på skotuppene fem ganger og bomma på alle de andre stegene han forsøkte seg på også, men han klarte til og med å si at jeg måtte falle inn i rytmen. Som om det var jeg som hadde ramla ut av den!

«Ikke Frans,» sa jeg.

«Men vi kan jo ikke spørre CP-Celine heller,» sa Nils. «Hvis hun får kloa i en tamburin, kommer rytmen til å skli totalt ut.»

«Vi har jo hun nye nabojenta di, Nils,» sa tante Mona. «Hun som later som om hun ikke ser dere på skolen, men stadig ringer på hos deg om kveldene.»

Det er en annen grunn til at tante Mona er yndlingstanten min.

Hun har alltid full oversikt over hvem Nils og jeg omgås.

«Jeg tror ikke Brittany syns at vi er kule nok for henne,» sa Nils.

«Dessuten er hun bare opptatt av gutter,» la jeg til.

Tante Mona dro hånda gjennom fugleredehåret og skvatt til da hun kom borti kvisten. Nils og jeg lot som om vi ikke så det.

«Spør henne likevel,» kremta tante Mona og la kvisten på bordet. «Det er jo ikke sånn at vi har noen bedre kandidater.»

Så dagen etter ringte vi på hos Brittany og spurte henne om hun kunne spille tamburin. Og da Nils hadde sagt det med at vi hadde tenkt på henne med én gang, lyste hun opp.

«Klart jeg kan holde rytmen!» sa hun. «Jeg var kretsmester i diskodans da jeg bodde i USA, didn’t you know? Kjenner dere noen som er på jakt etter en danser, er det derfor dere spør?»

«Ikke akkurat,» sukka jeg.

Nils så på meg.

Jeg nikka tilbake.

Det var på tide å fortelle resten.

«Vi er på jakt etter noen som vil spille tamburin sammen med oss,» sa Nils. «Annebi... Anne Bea og jeg skal nemlig være med i Talentkampen i år.»

«Nils skal spille keyboard,» sa jeg, «og jeg skal synge.»

Brittany måpte mot oss.

«Og så vil dere at jeg skal spille tam-tam?!» ropte hun. «Med dere?! I Talentkampen?!»

«Tamburin,» sa jeg.

«Tamburin-tamburang,» himla Brittany. «No way at jeg går opp på en scene sammen med two weirdos like you!»

Jeg kjente at jeg begynte å bli desperat.

Det fikk bare være at Brittany er den hun er. Vi måtte få tak i en tamburinspiller, og det eneste alternativet vårt var på nippet til å slenge døra i trynet på oss.

«Apropos … ingenting,» sa jeg. «Ryktene sier at Felix er keen på deg.»

Brittany slapp dørhåndtaket.

«Han går rundt og forteller alle at du er utrolig pen og sånn,» fortsatte jeg. «Her om dagen sa han til og med at du er penere enn Thea.»

«Oh yeah?» smilte Brittany.

«Ja,» nikka jeg. «Og vet du hva yndlingsinstrumentet hans er?»

«Gitar?»

«Ja, det skulle man kanskje trodd,» kremta jeg, «men nei, det er faktisk … tamburin.»

«Really?!»

Brittany gispa sjokkert.

Hun kan som sagt være litt treig.

«Ja,» nikka jeg. «Han bare digger jenter som spiller tamburin.»

Jeg kjente at Nils så på meg, men jeg regna med at han skjønte hva jeg dreiv med.

Det gjorde han.

«Tenk deg Felix hvis Brittany spiller med oss på Talentkampen ’a,» sa han. «Han kommer til å bli helt wow, sjekk ut den drømmedama på tamburin!»

«Ja, fytti grisen,» sa jeg. «Han kommer til å dumpe Thea der og da og bare trygle Brittany om å bli sammen med han!»

Vi så at Brittany fikk en del å tenke på. Øynene hennes gikk fram og tilbake, fram og tilbake. Som to pingpong-baller på speed.

Bare hun sa ja! Etter at tante Mona gravde fram tamburinen Piggsveis-Rune stjal til henne da de var fjorten, og spilte sammen med oss på et par vers, var det ingen vei tilbake. Vi måtte ha med en på tamburin. Brittany måtte si j–

DUNK!!

Vi skvatt til på trappa.

«Shit, det er Arnulf,» sa Nils og grep meg i armen. «Ikke rør deg.»

Jeg frøs til.

«Hvor er han?» hviska jeg.

«På verandaen. Han må ha rømt.»

«Men hun hadde han jo i bånd!»

«Som om det nytter når Arnulf får ferten av blod. Det eneste som hjelper, er å stå helt stille i sju sekunder og ikke møte blikket hans. Da tror han at vi allerede er døde og går videre på jakt etter et nytt offer.»

Ett sekund.

To sekunder.

Jeg kunne fortsatt ikke se den hissige katten til fru Haakonsen, men nå hørte jeg han. Han sto og freste som en gal på verandaen noen meter bortenfor oss.

Fem sekunder.

Seks sekun–

«Ok, I’m in!»

Nils og jeg hoppa til, begge to.

Vi hadde vært så opptatt av Arnulf at vi helt hadde glemt Brittany.

«Jeg skal hjelpe dere med å holde rytmen,» sa hun. «Men Felix bør sjekke meg opp etter å ha seen me on stage, for å si det sånn. Hvis jeg finner ut at dere har løyet for meg, er dere i seriøs deep shit!»

Jeg hørte Nils svelge ved siden av meg.

Men det kunne også være på grunn av Arnulf. Han hadde nemlig gjennomskua oss.

Mens Brittany snakka, hadde han bevega seg lydløst ned fra verandaen og opp på taket til hundehuset rett ved trappa der vi sto. Nå så jeg han også. Det lyseblå kattebåndet var slitt tvers av ved halslenka. Ett byks og han ville sette tenna i en av oss.

«Det kan være det funker å stå stille en gang til,» hviska Nils. «Det skader i hvert fall ikke å prøve.»

Ett sekund.

To sekun–

«Næmmen! Er det lille pussipusen som er ute og går?»

Både Nils og jeg hoppa til for andre gang.

Og da vi så opp, skvatt vi enda mer.

For der, rett foran oss, sto Brittany med Arnulf i armene. Og ikke bare hadde han slutta å frese. Han lå og gnura seg inntil henne som en annen kattunge!

«Brittany!» ropte Nils. «Det er Arnulf!»

«Who?» sa hun.

«Den pussipusen du står og klapper på der,» sa han, «er den verste drapsmaskina i mils omkrets. I fjor spiste den minst halvparten av spurvene på fuglebrettet vårt, og i sommer kasta den seg over kaninen til Maja i 2B. Det tok flere dager før hun fant hodet dens. Oppi blomsterbedet til fru Haakonsen!»

«Men pussipuuuuus,» malte Brittany. «Du ville vel ikke gjort noe sånt, du? Ville du vel? Nei, det ville du ikke, det.»

Hun la kinnet mot den strie svarte pelsen til Arnulf.

Nils rygga tilbake med åpen munn.

«Så hva skjer nå?» sa Brittany. «Skal vi øve or what? Og jeg har uansett ikke en sånn tam-tam, så det må jeg låne.»

«Tamburin,» sa jeg.

«Whatever,» sa Brittany.

«Du kan låne tante Mona sin,» sa jeg. «Neste øving er hjemme hos meg i morgen kveld klokka seks.»

«Har vi noe navn, eller?» sa hun. «For det er ekstremt viktig at vi har et bra navn.»

Så det var plutselig «vi» nå.

«Nei, ikke ennå,» sa jeg. «Men vi –»

«Good,» sa hun. «For jeg har nemlig et par forslag. Jeg kan fortelle om dem i morgen. See you later, suckers!»

Så slapp hun Arnulf ned foran føttene på Nils og meg og forsvant inn.

«Shit,» hviska Nils. «Men vi får bare prøve igjen.»

Ett sekund.

To sekunder.

Jeg kjente en hard liten snute mot det ene buksebeinet. Jeg gjorde meg så død jeg bare kunne.

Fire sekunder.

Bare tre sekunder igjen nå, så ville Arnulf ta hintet og luske videre.

Seks sekunder.

Sju sekunde–

«Men der er du jo, Arnulf!»

Jeg rykka til.

Det kom en hissende lyd fra trappa. Men jeg kjente fortsatt ikke tenna til Arnulf i leggen. Og det var dessuten noe kjent med den stemmen.

Jeg flytta blikket mot veien og myste alt jeg kunne.

Og ganske riktig. Der sto fru Haakonsen og veiva mot oss. Hun hadde begge hendene i været, håndveska hennes dingla fra den ene. Det så nesten ut som om hun spilte tamburin.

«Han stakk av gårde nede i svingen her!» ropte hun. «Rev seg løs fra mamma, den lille rakkeren. Arnulf! Nå kommer du her med én gang, ellers blir det ikke noe kveldsmat på deg!»

Jeg så ned på trappa.

Der satt Arnulf med ørene bakover og krum rygg, klar til angrep. Men det virka som om han hadde glemt både meg og Nils, for drapsblikket hans var ikke lenger retta mot oss. Det var retta direkte mot veien, der fru Haakonsen nå svingte kattebåndet over hodet som en lasso.

«Nils,» hviska jeg. «Jeg tror vi er redda.»

Nils glippa med øynene.

Men han rakk ikke å se han flekke tenner, for ett sekund senere var Arnulf vekk.

Det siste jeg så, var den lange svarte halen som forsvant inn under verandaen til Brittany.

Fiolinen

Det var først da jeg sykla hjemmefra morgenen etter at det gikk opp for meg.

Jeg skulle stå på en scene og synge.

I gymsalen på skolen.

Foran alle elevene, lærerne og foreldrene i femte til sjuende klasse.

Om bare litt over en uke.

Jeg!

Jeg ble så kvalm at jeg bare måtte hoppe av sykkelen ved Larri’s Storkiosk & Bensin og trille den resten av veien til skolen. Jeg beholdt til og med hjelmen på, i tilfelle jeg skulle besvime og gå rett i asfalten.

Hva hadde jeg tenkt på?

Hvorfor hadde jeg latt tante Mona overtale meg til noe sånt?!

Thea, Ronja og Shirin kom aldri i verden til å la meg slippe unna. Din jævla loser!! kom de til å rope idet jeg gikk opp på scenen. Hvem faen tror du at du er, ditt stygge bleikfistryne!! Og så kom de til å fnise og hviske til jeg ble stående helt stiv med pusten i skvis. Og dagen etter ville jeg få høre det på skolen. Og dagen etter det også. Og neste uke. Og uka etter det igjen. Og neste. At de aldri hadde hørt noen som var så ræva til å synge som meg!

Da jeg hadde parkert sykkelen i skolegården og stilt meg opp for å vente på Nils, var jeg ikke lenger i tvil. Det fikk ikke hjelpe at tante Mona og Nils kom til å bli skuffa over meg. Jeg kunne ikke risikere en ny julekonsertfiasko.

Jeg måtte avlyse Operasjon Taco.

«Hei.»

Jeg så opp. En grå flekk kom mot meg med noe mørkt og avlangt stikkende ut på den ene siden.

Jeg flakka med blikket, til og med enda mer enn jeg pleier. Jeg blir nemlig alltid nervøs når noen sier hei mer enn fem meter unna. Siden jeg ikke ser folk før de er helt nærme, så aner jeg ikke om det er meg de sier hei til eller noen andre. Det er jo nesten alltid noen andre, det er tross alt ikke så mange som sier hei til meg på skolen. Men akkurat da hørte jeg ikke så mange andre i nærheten, så jeg hadde en mistanke om at det kunne være meg.

Problemet var bare at jeg ikke ante hvem som snakka.

Jeg kjenner igjen stemmene til de i klassen og lærerne mine og Jan Erik på skolebiblioteket. Og Magnus, selvsagt. Og noen andre, som Felix og Brittany og moren til Nils. Jeg tror jeg hadde kjent igjen stemmen til Jøgge også, enda det er kjempelenge siden jeg har hørt den.

Men etter det sliter jeg. Særlig hvis de som snakker ikke har noen tydelige kjennetegn. Rare farger på klærne eller mønstre som skiller seg ut. Eller en katt i bånd, sånn som fru Haakonsen.

Jeg myste alt jeg kunne, men jeg klarte fremdeles ikke å se hvem den grå flekken var. Jeg så ikke engang om den var en gutt eller jente.

Hjertet dunka som ei stortromme da jeg bestemte meg for å ta sjansen.

«Hei?» hviska jeg.

«Kan jeg spørre deg om noe?» sa flekken.

Det var ei jente, det hørte jeg nå. Og hun var ikke så høy, det så jeg. Men det trengte ikke bety at hun gikk i sjuende. Det er flere jenter i klassene over som er lavere enn meg. På den annen side ville de aldri sagt hei. For dem er jeg bare Hun Albinoen.

Jeg tok sjansen igjen.

Jeg nikka.

Og takk og lov for det! For da jeg sa at det kanskje fins noen andre enn Nils på skolen som ikke syns at jeg er vanvittig krisedøll?

Dette var en av dem.

«Jeg vet ikke om du har hørt det,» sa jenta, «men jeg skal være med i Talentkampen i år også.»

Det var et eller annet kjent med stemmen hennes, men jeg klarte ikke å plassere den. Og selv om hun var kommet nærmere, var klærne henne fremdeles helt fargeløse. Beige og grå og brune. Ingenting som stakk seg ut. Men det betydde i hvert fall at hun ikke var en av jentene i toppligaen i sjuende, for de går bare i rosa og hvitt.

«Skal du det?» sa jeg. «Så fint, da.»

Hva annet skulle jeg si, liksom?

«Det er bare det at jeg egentlig ikke har lyst,» sa hun. «Men jeg må, ellers blir mamma kjempeskuffa. Jeg må drasse med meg fiolinen på skolen og øve i hvert eneste storefri fram til Talentkampen. Hun er fortsatt sur for at jeg ikke vant i fjor.»

Nå skjønte jeg hvem flekken var!

Det var Johanne fra parallellklassen, som jeg gikk i sykehusbarnehagen med! Hun har spilt fiolin siden hun var fem, og ble nummer to i Talentkampen da vi gikk i femte, og nummer tre etter de to breakerne og Nadif i fjor. Den mørke, avlange flekken som stakk ut fra henne, var ei fiolinkasse!

«Jeg har prøvd å si til mamma at jeg helst vil delta sammen med noen hvis jeg absolutt må være med,» sa hun. «Men hun sier at jeg er for flink til å spille sammen med annenrangs amatørmusikanter.»

Jeg var altfor satt ut til å komme på noe å si.

Johanne hadde aldri kommet bort til meg på skolen før.

«Men i går fikk jeg høre at alle jentene i 7A skal delta i Talentkampen sammen med Føkk Jøstin og Thea,» fortsatte hun. «Ja, altså, alle unntatt deg. Og Ylva-Merete, men hun har jo forstua armen. Og da kom jeg på at jeg jo kunne spørre deg om du vil delta sammen med meg i stedet.»

Pusten min stivna.

«For mamma vil kanskje godta deg,» sa hun. «Du var jo den flinkeste til å synge i barnekoret.»

Det sto helt stille inni meg.

«Du kan bare si nei, altså,» sa hun. «Men jeg tenkte i hvert fall at jeg skulle spørre.»

«Men v-v-vil du det, da?» stotra jeg. «Hva m-m-med … Thea?»

Jeg vet ikke helt hvorfor jeg spurte, jeg var bare så sjokka at jeg ikke klarte å tenke klart.

«Thea?!» sa Johanne. «Ja, særlig.»

Haka mi datt ned.

«Husker du da hun sang solo den ene gangen i barnekoret?» sa hun. «Snakk om å ødelegge en sang totalt!»

Plutselig bobla det fram inni meg.

Et vanvittig stort latterfnis.

«Ja!» sa jeg. «Det var helt forferdelig!»

«Og nå skal hun synge en låt av Rihanna i Talentkampen?» sa hun. «Særlig at hun klarer det!»

Jeg fniste enda mer. Jeg fniste så mye at jeg sikkert virra noe vanvittig med øynene og var helt rød i trynet. Men det gjorde ingenting. Ingenting gjorde noen ting.

«Jeg vet ikke om du husker det,» sa Johanne, «men hun pleide å synge for dukkene i barnehagen. Stilte seg opp foran dem og lot som om de var publikum. Ylva-Merete og jeg orka nemlig ikke å høre på henne.»

Jeg slutta helt å fnise.

Og jeg som hadde trodd at Thea, Ylva-Merete og Johanne var den sammenspleisa gjengen i barnehagen. At det var derfor dukkerommet var låst hele tiden. For at jeg ikke skulle komme inn. Men så hadde Thea sittet der inne alene og sunget for dukkene!

«Men seriøst,» sa Johanne. «Det hadde vært bra om du sa ja. Jeg orker bare ikke å stå alene på den scenen i år igjen. Jeg vet jo at du ikke er noe kul og sånn, men heller deg enn ingen, liksom. Tross alt.»

Andre ville kanskje blitt litt lei seg av en sånn kommentar.

Men ikke jeg.

Hjertet mitt tok nesten like mange saltoer som den dagen da Magnus snakka til meg på trappa til skolen. Det var første gangen noen andre enn Nils hadde bedt meg om å være med på noe som helst. Og ment det. Bursdagsinvitasjoner fra folk som egentlig ikke vil at du skal komme, teller ikke.

«Ja,» sa jeg. «Klart jeg blir med.»

«Kult,» sa Johanne. «Vi kan snakkes mer om det senere i dag. Eller, vi kan ta følge hjem fra skolen, kanskje? For du bor fortsatt ved siden av Felix, ikke sant?»

Jeg nikka.

«Kult,» sa hun.

Og så gikk hun.

Det sa helt stopp i meg igjen. Jeg bare

…….

…….

…….

«Står du og dagdrømmer om Magnus, eller?»

Hjertet og øynene mine spratt opp. Jeg hadde slappa så mye av i hengekøya at jeg ikke engang hadde merka at Nils hadde parkert sykkelen.

«Vet du hvem jeg akkurat snakka med?» sa jeg. «Johanne i 7B! Hun kom bort og sa hei og sto der du står nå!»

Nils rykka til og flytta seg en halvmeter.

«Hun skal være med i Talentkampen i år også,» sa jeg.

«Ja vel,» sa han. «Og så?»

«Neeeeei … ingenting. Eller joooo ... Hun lurte bare på om … Hun lurte på om jeg ville synge sammen med henne!»

Jeg klarte ikke å skjule smilet.

Nils, derimot. Han smilte ikke i det hele tatt.

«Hva sa hun da du sa nei, da?» sa han.

«Nei?» sa jeg. «Hva mener du? Jeg sa ja! Syns du jeg burde sagt nei? Hvorfor det? Syns du ikke jeg er noe flink til å synge? Er det det du mener? Hæ? Hæ?!»

«ER DU HELT SENIL ELLER, ANNEBINO!»

Og da kom jeg jo selvsagt på det.

Etter at Bunad-Torfinn deltok fem ganger i Talentkampen i forfjor med fem forskjellige instrumenter han ikke kunne spille på, bestemte skolen at du bare kan stå på scenen én gang per talentkamp. Så jeg kunne ikke synge sammen med Johanne. Det var mot reglene. Jeg hadde jo allerede en avtale om å synge sammen med Nils.

«Fillern.»

Det var alt jeg kom på å si.

«Du får ikke lov til å ombestemme deg nå, altså,» sa Nils.

Jeg hosta.

«Annebino!»

Men problemet var ikke hvem jeg skulle velge. Selv om jeg hadde kjempelyst til å synge sammen med Johanne, kom Nils først. Han trumfer alle. Sånn er det bare. Problemet var hvordan jeg skulle få fortalt han at jeg jo egentlig hadde bestemt meg for å avlyse hele Operasjon Tac–

«Og du får ikke lov til å feige ut heller!»

Nils kan være skikkelig skarp noen ganger.

«Ikke nå!» sa han. «Ikke nå som jeg har meldt oss på og alt!»

For det hadde han. Selv om han var pottesur på meg den fredagen, hadde han gått til Synne og meldt oss på. Han fortalte det på øvinga hos tante Mona, at han hadde gitt Synne beskjed om hvilken låt vi skulle spille, men at vi fortsatt mangla bandnavn.

«Vær så snill,» sa han. «Vær så snill og si at du lover å ikke feige ut! Jeg har jo begynt å glede meg og greier!»

Neseborene hans dirra som to trampoliner.

«Vær så snill!»

Det var da jeg bestemte meg.

Jeg kunne ikke svikte nå. Nils hadde tross alt ikke svikta meg. Enda jeg hadde glemt at han skulle møte faren sin og alt. Selv om jeg risikerte å drite meg totalt ut, fikk jeg bare stå løpet ut. Nils og jeg skulle være med i Talentkampen, om vi så ble bua ut fra start!

«Jeg lover,» sa jeg. «Kors på halsen og ti kniver i hjertet til jeg dør.»

Nils nikka alvorlig.

Så smilte han fra øre til øre.

«Hvis ikke …» sa jeg.

«Nei, du får ikke lov!» sa Nils.

«Nei da, jeg skal ikke trekke meg, jeg tenkte bare at vi …»

«Hva da? »

«Nei, altså, vi kunne jo …»

«Hva da?!»

«Det kan jo hende at …»

«Annebino, slutt med de derre halve setningene dine!»

«VikunnejospurtJohanneomhunharlysttilåspillesammenmedoss?»

«Hæ?»

«Jeg sier bare at vikunnejospurtJohanneomhunharlysttilåspillesammenmedoss.»

«Jeg skjønner ikke et ord av det du sier, bare så du vet det.»

«Er du helt treig, eller? Vi kunne jo spurt Johanne om hun har lyst til å spille sammen med oss!»

Nils ble helt stille.

«Vi – kunne – jo – spurt – Johann–»

«Ja da,» sa han. «Jeg hørte deg i sted.»

«Ja, hva sier du, da?»

«Jeg sier at jeg skal tenke på det.»

Vi gikk opp trappa til skolen. Dro opp den tunge glassdøra, tok til venstre forbi skolebiblioteket og bortover gangen, forbi lærerrommet og naturfagsalen og forminga og sløyden. Det var først da vi stod utenfor klasserommet vårt, at Nils åpna munnen.

«Ok,» sa han.

«Ok hva da?» sa jeg.

«Du kan spørre Johanne om hun har lyst til å spille sammen med oss.»

Jeg smilte så mye at jeg gikk rett inn i pulten til Nadif.

«Visste du forresten at hun hater å være med i Talentkampen?» sa jeg da Nils og jeg hadde satt oss. «Jeg trodde hun bare digga det, liksom, siden hun er med hvert år.»

«Nja,» sa Nils. «Det ser jo ikke akkurat ut som om hun har det så morsomt på scenen. Mer som om hun skal til å spy.»

«Ja, når du sier det,» sa jeg.

Men jeg ante egentlig ikke hva jeg snakka om. Jeg hadde alltid stått for langt unna scenen til å se hvordan Johanne så ut der oppe.

På årets talentkamp, derimot.

Da så jeg det.

X-faktor

«Og han bare hallo, prøver du å sjekke meg opp, eller? Særlig at jeg noen gang kommer til å bli keen på deg, liksom!»

Stemmen til Johanne fløt ved siden av meg på sykkelstien.

«Hæ?» sa jeg. «Sa Felix det? Foran alle i toppligaen? Bare fordi du sa hei til han?!»

«Ja,» sa hun.

«Hva sa du da han sa det, da?»

«Ikke så mye.»

«Nei, det skjønner jeg godt!»

Jeg myste sjokkert ut i lufta, men jeg må innrømme at jeg smilte litt også. Det var rart å ha en sånn type samtale med Johanne. Å sykle hjem fra skolen og skravle om gutter som to venninner, liksom. Vi som knapt hadde snakka sammen siden vi sto ved siden av hverandre i barnekoret!

«Men jeg ble ikke så veldig lei meg,» sa Johanne. «Jeg tror egentlig han sa det mest for at Thea ikke skulle fatte mistanke.»

«Mistanke?» sa jeg. «Om hva da?»

«Om at han er keen på meg.»

«Hæ? Er Felix keen på deg?!»

Nå skjønte jeg ingenting.

«Altså, jeg vet jo ikke,» sa Johanne. «Men vi snakka ganske mye sammen etter fotballkampen sist fredag. Han kom bort etterpå og spurte hva jeg syntes om målet hans. Jeg sa selvsagt at det var utrolig bra, og da smilte han og sa at det var ingenting mot det han hadde scora på trening. Og så gikk han. Men det var han som kom bort til meg. Og det sier jo litt.»

Jeg svelga unna et host.

Det var ikke det at det var totalt utenkelig at Felix og Johanne kunne blitt kjærester, for hun er ganske søt og har like langt, lyst hår som Thea og dessuten en storebror som er keeper på fotballaget til Felix. Hun kunne faktisk vært toppligamateriale, hadde det ikke vært for at hun spiller fiolin.

«Men han er jo sammen med Thea!» sa jeg. «Og dessuten så trodde jeg at du var keen på Bjørn Inge.»

«Ååååå,» sukka hun, «hvorfor tror alle at jeg er keen på Bjørn Inge?!»

Nils og jeg var tydeligvis ikke de eneste som hadde lagt merke til at Johanne hadde begynt å henge igjen etter skolen den siste tiden. Hun lot alltid som om hun sjekka noe på sykkelen eller lette etter noe i sekken, men det var helt åpenbart at hun venta på noen.

«Dere har jo tatt følge hjem fra skolen hver dag i det siste,» sa jeg.

«Det er bare fordi vi er naboer og han ikke tar et hint når jeg sier at han ikke trenger å vente på meg,» sa hun. «Han tror av en eller annen grunn at jeg syns det er kjempekult å høre han snakke om Thea.»

Jeg skjønte hva hun mente.

Bjørn Inge har vært forelska i Thea siden vi begynte i første klasse. Da han fikk en kanin i tredje, kalte han den for Thea. På Talentkampen i femte leste han et dikt som handla om Thea. Han dediserer prompene sine til Thea. Hadde det ikke vært for at han er venn med Magnus og Felix, så hadde han vært i samme liga som Frans. Begge driter totalt i at andre ikke er like interessert i hobbyen deres som det de er.

«Så det du egentlig sier,» sa jeg, «er at det ikke er Bjørn Inge du står og venter på etter skolen … men Felix?»

Det ble stille på sykkelstien.

Jeg var redd jeg hadde spurt og gravd for mye og prøvde desperat å komme på noe kult å si. Men jeg rakk ikke tenke så lenge før Johanne la alle kortene på bordet.

«Altså, jeg vet jo ikke,» sa hun, «men jeg tror Felix er drittlei av Thea. Da jeg måtte ta følge med Bjørn Inge hjem fra skolen i går, sa han at alle i Føkk Jøstin er enige om at det er helt krise at hun skal være vokalisten deres i Talentkampen.»

Jeg holdt på å kjøre rett ut i grøfta.

Sykkelen min hakka bortover grusbeltet utenfor sykkelstien, det flimra for øynene. Men jeg klarte heldigvis å komme meg opp på asfalten igjen før jeg gikk på trynet.

«Men hvorfor spurte de henne da?!» sa jeg. «De må jo ha hørt at hun ikke kan synge!»

«Selvfølgelig hørte de det,» sa Johanne. «Alle hører det. Men Bjørn Inge klarte å overbevise Felix og Magnus om at Thea har så mye X-faktor at ingen kommer til å bry seg om synginga. Men de hadde bare øvd sammen én gang før de innså at sangstemmen hennes rett og slett er for kriseræva. Til og med Bjørn Inge innså det, enda han er mye mer forelska i henne enn både Felix og alle guttene i sjuende til sammen. Det var derfor Magnus foreslo at hun skulle kjøre på med masse dansing. Da kommer forhåpentligvis dommerne til å glemme at hun ikke kan synge.»

Så det var Magnus som hadde kommet på den lure ideen, ikke Thea. Det burde jeg jo ha skjønt. Hun er jo ikke så veldig lur at det gjør noe.

«Men det kan jo være at Felix også glemmer synginga når han ser all den vrikkinga?» sa jeg. «Og ikke blir drittlei henne lenger?»

«Jo da,» sa Johanne. «Jeg har tenkt på det. Og jeg vet jo at hun er pen og den mest populære jenta i sjuende og alt det der. Men hun gjør jo ikke annet enn å være kjip og bosse han rundt. Hvem gidder å være sammen med en sånn en i lengden, liksom? Tross alt?»

Jeg kunne ikke si noe på det.

Men jeg kunne ikke akkurat forestille meg at Felix kom til å dumpe Thea heller. Hun er tross alt … Thea. Og jeg kunne i hvert fall ikke forestille meg hvor sint hun kom til å bli. For hvis du tror at Thea var sur da hun skreik «OMG!!!!» til meg, så skulle du sett henne da hun skjelte ut Ridvan i 7B!

Ridvan fikk innpass i toppligaen i sjuende rett før sommerferien, etter å ha sirkla rundt benkene deres i månedsvis. Skulle egentlig tro han hadde fått med seg reglene i løpet av den tiden, men det tok bare noen dager før han fikk Thea på nakken. Hun fråda, enda det eneste Ridvan faktisk hadde gjort, var å spørre Shirin før han spurte Thea. At han fortsatt er med i toppligaen, er bare fordi han gikk med på å først bli sammen med og så dumpa av Thea før han ble sammen med Shirin.

Jeg klarte ikke forestille meg hvordan Thea kom til å reagere hvis hun selv ble dumpa. Hun kom til å tilte totalt!

Plutselig la jeg merke til at vi allerede var forbi Larri’s Storkiosk & Bensin og nesten framme ved gata jeg bor i. Johanne og jeg hadde vært så langt inne i den kjempeinteressante samtalen vår at vi hadde glemt å snakke om det vi egentlig skulle snakke om.

«Inn der bor jeg,» sa jeg. «Og Felix.»

«Kult,» sa Johanne.

«Altså, det var egentlig noe jeg …»

Det snørte seg i halsen.

Jeg ante ikke hvordan jeg skulle få sagt at jeg hadde dobbeltbooka meg til Talentkampen, og spørre om hun ville spille sammen med meg og Nils.

«Men det kan vente, altså,» sa jeg, «det er ikke så farlig om –»

«Jeg kan godt bli med bort en tur, hvis du vil.»

Jeg kom borti ringeklokka på styret.

«Hæ?» sa jeg. «Mener du … mener du hjem til meg?»

Det er ikke det at Johanne er kjempeskummel. Hun er ikke blant dem som er kjipe mot meg, eller mot Nils fordi han er venn med meg. Men jeg hadde aldri i livet venta det likevel. At hun skulle foreslå å bli med bort.

«Mamma og pappa jobber sent i kveld,» sa hun. «Så jeg trenger ikke være hjemme før klokka åtte. Og jeg så at mamma hadde satt fram en sånn rømmegrøtboks fra Fjordland til meg ved mikroen i dag tidlig. Hun glemmer alltid at jeg ikke liker rømmegrøt.»

Vi svingte inn gata jeg bor i.

«Vi skal ha pannekaker,» sa jeg. «Vi har alltid pannekaker på tirsdager. Det er sikkert nok til deg også. Men … bare hvis du vil, altså. Du trenger ikke.»

Vi sykla inn porten hjemme og parkerte syklene.

«Ok,» sa hun.

Hjertet mitt tok en dobbel salto med skru.

Det lukta pannekake i hele huset da vi gikk inn.

Slimeslangen

«Bare vent til du hører henne!»

Johanne og jeg var i ferd med å kippe av oss skoene i gangen da vi hørte stemmen til tante Mona inne på kjøkkenet.

«Jeg lover,» sa hun. «Du kommer til å få helt bakoversveis.»

«Ja, det er jo ikke meningen å være negativ,» sa mamma.

Det freste fra stekepanna da hun helte pannekakerøre oppi.

«Det er bare tanken på hva hun risikerer som bekymrer meg,» fortsatte hun. «Anne Bea er tross alt født med et handikap som gjør henne mer utsatt for kommentarer. Og barn kan være så grusomme, Mona. Jeg har hørt hva noen av elevene på skolen kaller henne, og det er så fælt at jeg … Uff, jeg får tårer i øynene bare jeg tenker på det.»

Selv sto jeg helt stiv i gangen med sykkelhjelmen i hånda.

Mamma hadde akkurat kalt meg handikappa!

Så Johanne hørte det!

«Men hun har fortalt deg hva som skjedde i forrige uke?» sa tante Mona.

«Nei?» sa mamma.

«Men det er jo derfor hun skal delta! De bitchejentene i klassen hennes prøver stadig vekk å trykke henne ned, men i forrige uke klarte hun jammen å ta igjen!»

«Nei, er det sant?»

«Ja, og du kan jo tenke deg hva jentene syntes om det. Så for å unngå at Anne Bea får enda mer pes, tenkte jeg at det var lurt å sette dem litt på plass. Vise dem at hun har noe å komme med, hun også. Det er klart at hun risikerer en del ved å stå på en scene foran over hundre medelever, men la oss heller snu på det: Tenk for et boost det kan gi selvtilliten hennes. Å gjøre noe hun er skikkelig god til. For er det noe hun kan, så er det jo å synge! De bitchene kommer til å bli helt parkert når hun åpner munnen. Og gutten hun liker, Magnus, kommer til å tenke at ’Hun Anne Bea, det er ei jente jeg må bli bedre kjent med’. To fluer i én smekk!»

Jeg seig ned på benken i gangen.

Tante Mona hadde akkurat avslørt at jeg likte Magnus!

Så Johanne hørte det!

Hadde jeg vært kvalm på vei til skolen den dagen, så var det ingenting mot den ekle, slimete slangen som bevegde seg oppover halsen min nå. Jeg hadde mest lyst til å be Johanne om å gå hjem, men jeg kunne jo ikke det. Jeg hadde invitert henne på pannekaker og måtte få ordna opp i det med dobbeltbookinga. Og dessuten så ville jeg jo at hun skulle bli.

Men jeg kunne ikke snike henne inn på rommet mitt heller, for man må gjennom kjøkkenet for å komme dit. Og da ville mamma og tante Mona begynne å le høyt og bråkete og slå seg på lårene. Det er det de gjør når de skal late som ingenting. Og det sier jeg bare: Har du sett dem gjøre det et par ganger, så mister du lysten til å oppleve det igjen.

«Vel,» sa mamma. «Du har nå rett i én ting. Og det er at Anne Bea kan synge. Jeg kan ikke si at jeg ikke blir nervøs av tanken på at hun skal opptre foran hele mellomtrinnet, men –»

«Du velger å stole på meg?» sa tante Mona.

«Det sa jeg ikke. Men det er tross alt litt synd å trekke seg nå. Og uansett har hun Nils med seg på scenen, og han er i hvert fall til å stole på.»

«Den gutten er bare et funn. Jeg lurer på om Anne Bea vet hvor heldig hun har vært med han. Hadde jeg møtt en sånn gutt første skoledag, hadde jeg holdt fast ved han resten av livet … Næmmen, Kristoffer, har du tegna en tegning til tante? Hvem er dette, da? La meg gjette … Det er vel ikke kaptein Sabeltann, vel?»

«Skal du og Nils være med i Talentkampen?»

Blikket mitt skvatt opp og møtte Johannes.

«Hvorfor sa du ikke det i dag tidlig?» hviska hun. «Da jeg spurte om du ville synge med meg?»

«Jeg glemte det,» gulpa jeg. «Jeg ble bare så … så glad da du spurte.»

Jeg svelga og svelga for å få slangen ned i magen igjen, men den slima seg bare videre oppover halsen.

«Men du kan jo ikke synge med meg hvis du skal synge med Nils. Det er imot reglene.»

«Ja, jeg vet det. Unnskyld. Det var ikke meningen å være kjip. Jeg bare … unnskyld.»

Slimeslangen hadde hodet sitt helt oppe i munnen min nå.

«Så hva gjør vi nå?» sa Johanne.

Jeg myste mot henne.

Hun hadde ikke tatt på seg skoene igjen. Og det så ikke ut som om hun var så veldig sur heller. Faktisk så det ut som om hun vurderte å ta av seg jakka.

Jeg tok sjansen for tredje gang den dagen.

«Altså, jeg skjønner det kjempegodt om du ikke har lyst,» sa jeg, «m-m-men hvis du vil, så kan du godt spille sammen med oss i Talentkampen. Det hadde vært superbra med en fiolin i tillegg til vokal, keyboard og Brittany.»

«Brittany? Hun nye i klassen min? Er hun også med?»

«Hun ble med i går. På tam-tam. Jeg mener, tamburin!»

«Men mamma sier at jeg ikke får spille sammen med annenrangs amatørmusikanter.»

Den innvendinga var jeg forberedt på, så jeg reagerte lynkjapt.

«Ja, men det trenger du ikke være redd for her,» sa jeg. «Nils er så godt som proff, og Brittany er bare med for å holde rytmen.»

Johanne fikla med glidelåsen på jakka.

«Vi skal øve klokka seks i kveld,» fortsatte jeg. «I kjellerstua her. Det er derfor tanten min er her. Hun er bare helt på trynet noen ganger, gnåler i vei og sier utrolig teite ting som ikke stemmer i det hele tatt! Men hun er ganske grei også. Det er hun som hjelper oss med noter og arrangering og sånn, siden hun er skikkelig musikalsk og dirigent for et ungdomskor og har peiling på sånne ting.»

Jeg trakk pusten.

Jeg hadde snakka så mye at jeg var helt svett i ørene.

«Altså, jeg kunne jo …» begynte Johanne. «Jeg har jo uansett med meg fiolinen, så … Så hvis dere uansett skal øve i kveld, så kan jeg jo kanskje … Hvis det er greit for …»

Jeg er ikke som Nils.

Jeg er ikke typen som blir oppgitt når folk snakker i halve setninger.

«Klart det!» smilte jeg.

Johanne dro av seg jakka og hengte den på knaggen.

«Ok,» smilte hun tilbake. «Ok, da sier vi det.»

To sekunder etterpå rutsja slimeslangen ned halsen min og forsvant.

Take it away!

«Én! Og to! Og én – to – tre – fir’!»

Nils kasta seg over tangentene.

Fingrene hans rulla oppover og nedover keyboardet, han hang over det og kasta hodet fra side til side.

Helt siden han begynte å ta keyboardtimer hos Jøgge da han var ni, har han holdt på sånn. Det er som om han blir en helt annen når han stiller seg bak det keyboardet. En blodtørstig viking, klar til å økse ned folk med musikk. Bortsett fra at man blir i skikkelig godt humør når han spiller.

Nils er nemlig det tante Mona kaller en entertainer.

«Kom igjen, Nils!» ropte hun og klappa. «Mr. Piano Man!»

Jeg snudde meg og grep mikrofonen.

Det var snart min tur.

Jeg dro pusten dypt inn og begynte å telle ned inni meg.

Og fem. Og fir’. Og tre – to – én – og –

«Waaaaaait!»

Jeg slapp mikrofonen.

Ikke nå igjen!

«Sorry!» ropte Brittany. «Men når var det jeg skulle inn igjen?»

«Etter Anne Bea,» sa tante Mona. «Vent til hun er ferdig med første vers, så er det din tur.»

Jeg hørte at hun begynte å bli utålmodig.

«Ok,» sa hun. «Da prøver vi igjen! Én! Og to! Og én – to –»

«Excuse me,» sa Brittany, «men er du sikker på at jeg ikke skal inn samtidig med Anne Bea? Jeg syns liksom det makes more sense.»

Hun vifta tamburinen foran nesa mi. Lukta av den tjueto år gamle håndsvetten til tante Mona satt fortsatt i.

«Du skal inn etter Anne Bea.»

Jeg tror tante Mona må ha himla med øynene eller noe da hun sa det, for jeg hørte Nils og Johanne fnise bak meg.

«Nytt forsøk!» sa hun. «Én! Og to! Og én – to – tre –»

«Veeeeent!»

Men denne gangen var det Nils som ropte.

«Jeg har fått krampe i fingrene!»

Jeg sukka. Stemninga i kjellerstua kom enten til å surne skikkelig snart eller skli totalt ut.

Heldigvis skjønte tante Mona greia.

«Vi tar en kort pause,» sa hun. «Jeg henter meg en kopp kaffe, dere tar dere en liten hvil, og så er det på’n igjen om ti minutter.»

Nils, Johanne, Brittany og jeg dumpa ned i hver vår stol.

Vi hadde øvd nesten hver kveld i ei uke. Vi hadde fortsatt et stykke igjen, men tante Mona sa at vi ble bedre og bedre for hver dag, og at låten vår snart kom til å sitte perfekt. Jeg håpa at hun hadde rett. Talentkampen var bare to dager unna.

Sangen hadde uansett fått et skikkelig løft etter at Johanne ble med på fiolin. Og det virka ikke som om hun angra heller. Eller Brittany. Tvert imot, egentlig. De hadde tatt følge med meg og Nils hjem fra skolen nesten alle øvingsdagene. De hadde smakt på pannekakene til mamma og spesialspeileggene til pappa og nonstopkaka til farmor, og da tacoen til tante Mona kom på bordet, gafla både Johanne og Brittany i seg tre skjell på rappen og var enige om at de aldri hadde møtt en familie som var så god til å lage mat.

Det var fortsatt en hemmelighet at vi skulle delta i Talentkampen. Nils og jeg hadde avtalt med Johanne og Brittany at vi skulle late som ingenting på skolen. Thea er typen som lukter lunter over alt. Hun kunne finne på å legge to og to sammen hvis hun så Nils og meg snakke unormalt mye med andre i friminuttene. Så alt var som vanlig sånn sett. Johanne hang med de hun pleier å henge med, og Brittany lot som om hun ikke så oss.

Magnus hadde jeg ikke snakka med siden jeg havna i skuddlinja. Ikke Thea, Ronja og Shirin heller. Det vil si, de hadde kalt meg et jævla losertryne et par–ti ganger og spent bein på meg på jentedoen to ganger og hylt av latter den dagen jeg snubla i sekken min. Så en viss form for kommunikasjon hadde vi hatt. Men de var såpass gira på å vinne Talentkampen at de stort sett dreit i meg og Nils, og brukte tiden på å danse eller snakke om hva de skulle ha på seg på scenen i stedet. Noe som i grunnen passa oss rimelig bra.

«Ok, da er pausen over!»

Tante Mona kom løpende ned trappa med Kristoffer i hælene.

«Kristoffer, sett deg i sofaen,» sa hun. «Så kan du være publikum.»

Han samla alle putene i en haug midt i sofaen og krabba opp på dem, før han brukte enda noen minutter på å finne en god sittestilling.

«Er alle klare?» sa tante Mona.

«Ja,» nikka Nils og vifta med fingrene bak keyboardet.

«Ja,» nikka Johanne og satte fiolinen til haka.

«Ja,» nikka jeg og gikk bort til mikrofonen.

«Wait!» sa Brittany og veiva med tamburinen.

«Du skal inn etter Anne Bea!» sa tante Mona. «Kristoffer, er du klar?»

Han tok av seg sjørøverhatten og la den forsiktig fra seg på bordet. Så nikka han alvorlig fra toppen av putehaugen.

«Ok, da begynner vi!» ropte tante Mona. «Én! Og to! Og én – to – tre – fir’! Take it away, Nils!»

Stirreleken

Dagen da vi skulle delta i Talentkampen, kunne ikke begynt verre.

Ikke bare våkna jeg med seriøst dårlig mage, lampefeber og premierenerver. Og ikke bare gikk Magnus forbi meg i skoletrappa uten å så mye som se på meg engang. Og ikke bare kalte Thea meg en blind albinoloser da jeg gikk rett inn i pulten til Nadif i storefri. Fire timer før Talentkampen skulle begynne, holdt jeg også på å bli skalla!

Det hele starta med at Thea åpna vinduet på heimkunnskapen og skreik:

«FÅ HØRE DEG BØRNE ’A!!!!»

Mari mista nesten eplekakerøra i gulvet, Nadif kutta seg i langfingeren, og Nils strødde perlesukker utover hele kjøkkenbenken.

Jeg var den eneste på gruppa vår som ikke skvatt. Jeg hadde nemlig hørt lyden av en moped som kjørte inn skoleporten rett før Thea reiv opp vinduet bak oss. Jeg skjønte hva som var på gang.

PK var i skolegården.

PK er vikar i samfunnsfag når Bodil har for mye nakkesleng, og han blir regna som den hotteste læreren på skolen av de som har greie på sånt. Han heter egentlig Per Kristian og har blå øyne og nesten like hvitt hår som meg. Forskjellen er bare at han har bleika det frivillig. Dessuten har han en svart og gul moped som de fleste jentene i sjuende, åttende, niende og tiende har lyst til å sitte bakpå.

«KOM IGJEN ’A, PEKÅÅÅÅÅ!!» gaula Thea ut vinduet. «BARE ÉN GANG RUNDT PLASSEN!!»

Av og til blir jeg litt misunnelig på henne. Selv om PK er minst tjue år, går hun likevel bare ut fra at han syns at det er vanvittig kult at hun roper på han. Tenk å ha det sånn. Å slippe å være redd for at andre skal le av deg hvis du tar kontakt.

Mamma sier at jeg bør lære meg å drite i hva andre tenker om meg. Men det er ikke så lett. Og dessuten, når Thea sier at hun driter i hva andre tenker om henne, virker det egentlig ikke som en bra ting.

Når hun kaller meg en føkkings loser eller Nils en jævla homo eller forteller Ylva-Merete at hun kanskje burde slanke seg litt, for eksempel, så slenger hun ofte på noe à la dette etterpå: «Sorry, ass! Men jeg er typen som sier det som det er. Hvis du ikke takler å høre sannheten, så er det ditt problem, ikke mitt! Ikke for å være kjip, men jeg driter i hva du tenker om meg. Jeg er meg selv og står for det jeg sier ett hundre og ti prosent!!» Og tilbake står jeg og Nils og Ylva-Merete med hvert vårt problem.

Så jeg er litt usikker på om det er noe jeg bør lære meg. Å drite i hva andre tenker om meg, mener jeg. På meg virker det mest som en unnskyldning for å være kjip.

BØØØØØØØRN!

BØØØØØØØØØØØØØØØØØØØRRRRN!!

BØØØØØØØØØØØØØØØØØØØØØØØØØØØRRRRRRRRRRRRRN!!!!

Lyden av en trimma moped ute i skolegården skar gjennom heimkunnskapen. PK pleier å gjøre det de kule og populære jentene ber han om å gjøre. Når han er vakt i friminuttene, er han mer opptatt av å vise fram delfintatoveringa på armen sin enn å følge med på om noen blir erta, for å si det sånn.

«PEKÅ!! PEKÅ!! PEKÅ!!»

Thea hadde fått selskap av Ronja og Shirin i vinduet. De ropte og hylte da han rusa forbi.

«Ok, jenter,» sa Bendik. «Tilbake til benken deres.»

Bendik er læreren vår i mat og helse og den nest yngste læreren på skolen etter PK. Men det betyr ikke at han er på lista over hotte lærere. Jeg kan ikke helt se han for meg på en moped heller. Bendik har briller og tynne, smale fingre og bruker veske i stedet for sekk.

«Kom igjen nå,» sa han. «Bjørn Inge er riktignok en råtass på å lage eplekake, men han skal ikke behøve å gjøre alt arbeidet alene.»

Mari og jeg klarte ikke å la være å knise.

Er det noen som ikke er god til å lage eplekake, er det Bjørn Inge. Han kan ikke koke vann engang! Vi er bare sjeleglade for at vi ikke er på gruppe med han.

«Hørte dere ikke hva jeg sa?» sa Bendik. «Tilbake til benken.»

«Vi skal bare se PK ta én runde til!» sa Thea.

«Nei, nå er det nok glaning,» sa han. «Gjør ferdig kaka deres.»

Men Thea lente seg bare enda mer ut av vinduet.

«PEKÅÅÅÅÅÅÅ!!» ropte hun. «ÉN RUNDE TIL!!»

«Kom dere vekk fra vinduet og det litt brennkvikt! Ellers blir det melding med hjem på dere alle tre!»

Thea måtte holde seg fast i Ronja og Shirin for ikke å falle ut vinduet. Bendik pleier aldri å heve stemmen.

«Djiiiiiis, ro deg ned,» himla hun. «Snakk om å overreagere!»

«NÅ!»

Bendik dirra foran henne med brillene på nesa.

«Men jeg skal bare –»

«NÅ – MED – ÉN – GANG!»

Det var dråpen. Thea tok ett steg mot Bendik og satte blikket rett i fleisen på han. Når en lærer kommer bort og kjefter på Thea, kontrer hun nemlig alltid med stirreleken.

Ett sekund.

To sekunder.

Jeg kjente at jeg var nervøs på Bendiks vegne. Han hadde aldri deltatt i stirreleken før. I hvert fall ikke med Thea. Og hun er proff. Det er utrolig hvor mange av lærerne som taper for henne. Bodil, for eksempel. Hun har ikke sjans når Thea setter i gang.

Seks sekunder.

Sju sekunder.

Åtte sekunder.

Thea rista på skuldrene og kremta.

Jess! Jeg smilte inni meg, jeg kjente igjen tegnene. Når hun utfordrer Odd i mattetimene, pleier hun også å kremte etter åtte sekunder. Og han er blant de få som alltid vinner.

Elleve sekunder.

Tolv sekun–

«Greit!!»

Thea slapp blikket.

«Vi skal gå tilbake til benken hvis det er så innmari viktig for deg!!»

Nils og jeg delte et smil. Bendik var i ferd med å seile opp som en ny yndlingslærer, etter Odd og Synne.

Like etter strena Thea forbi oss med Ronja og Shirin i hælene. Alle tre reiv med seg hvert sitt eple fra benken vår før de ga Bjørn Inge en high five på benken ved siden av oss.

Vi har prøvd å bytte plass med noen av de andre gruppene, men har ikke lykkes ennå. Guttene som er forelska i Thea vil gjerne bytte, men det er alltid noen andre på gruppene deres som ikke vil. Og det forstår jeg jo egentlig godt. Hvem har lyst til å være ved siden av ei gruppe som stjeler rosinene dine og spiser av deigen din og slikker bollen din med smelta kokesjokolade som du hadde satt til side for å ha til dessert?

«Ok, er alle klare?»

Mari så fra Nadif til Nils til meg.

Vi nikka.

Hun helte røra opp i eplekakeforma og glatta den ut med en slikkepott. Så la Nadif og jeg de ferdigkutta epleskivene i mindre og mindre sirkler oppå. Til slutt toppa Nils med kanel og det som var igjen av perlesukkeret.

Vi tok et steg tilbake for å sjekke resultatet. Det vil si, de andre tok et steg tilbake, mens jeg lente meg fram.

«Nais,» sa Mari.

«Fett,» sa Nadif.

«Sweet,» sa Nils.

Jeg skjønte hva de prøvde å si.

Vi er en skikkelig samkjørt gjeng. Alle fire har sine ting de er gode på, ingen stikker av midt i arbeidet, og alle får være med. Bendik sier at vi er et stjerneeksempel på godt samarbeid.

Jeg har hørt Mari si til Ylva-Merete at heimkunnskap er yndlingsfaget hennes, etter matte. Og faktisk så tror jeg det har litt med gruppa vår å gjøre. Selv om Nils og jeg er i ligaen under henne, er det ganske tydelig at hun liker å lage mat sammen med oss.

«Fy faen, han er bare så søt!»

Thea knaska løs på det stjålne eplet rett bak meg.

«Hæ?» sa Ronja. «Bendik?!»

«Nei, er du gal!! PK!!»

«Å ja. Ja, fy faen!»

«Dere hørte hva Susanne sa til han i går?» sa Thea.

«Nei?» sa Ronja og Shirin.

«Hun stoppa han i gangen før de skulle ha samfunnsfag,» sa Thea, «og bare ”PK, jeg har vært skikkelig naughty girl og glemt å gjøre leksene. Hva har du tenkt å gjøre med det?”»

«Sa hun det?» sa Ronja.

«Seriøst?» sa Shirin.

«Det var kjempemange som hørte det,» sa Thea. «Flere lærere også, blant annet Odd. Og han fram med magen og bare ”ærlig talt, Susanne, sånt sier vi ikke til en lærer”, og PK bare ”ta det med ro, Odd, hun bare tulla, gjorde du ikke, Susanne”. Og Susanne bare ”klart det”, og da gikk Odd videre. Men hun tulla jo ikke. Hun er dritklar for han. Hun har lagt ut flere sykt pene bilder av seg selv på Insta der det står 4 U PK!! med en haug med hjerter under, blant annet et der hun lener seg mot kamera med det smilet.»

Susanne går i tiende og er den mest populære jenta på ungdomsskolen. Hun er kristen og verken banner eller sier kjipe ting til noen. Hun sier det bak ryggen deres i stedet. Eller med blikket. Susanne er en av de pene og prektige hestehalejentene som smiler liksom medfølende til meg når hun går forbi. Stakkars Hun Albinoen, sier isøynene hennes. Tenk å se ut sånn.

«Men!» sa Thea. «Jeg tror nok PK glemmer Susanne når han får se oss på scenen i kveld, for å si det sånn!»

Jeg myste mot Nils.

Neseborene hans dirra tilbake.

Ikke si at …?

Skolen ber alltid dommerne i Talentkampen om å holde det hemmelig at de er blitt bedt om å sitte i juryen, sånn at ingen skal forsøke å bestikke dem på forhånd. Men det er alltid noen som ikke klarer å holde tett. Da Ronja var elevdommer i forfjor, for eksempel, samla hun inn komplimenter og smisk i hvert eneste friminutt en hel uke før Talentkampen. Det var dessuten mistanke om smøring i fjor, da Bunad-Torfinn havna helt oppe på fjerdeplass. Men verken han eller noen av jurymedlemmene ble diska, selv om Thea la inn en klage.

Mari skjønte tydeligvis hva Nils og jeg tenkte på.

«Det er PK som skal være lærerdommeren i år,» nikka hun. «Nyheten sprakk i dag tidlig.»

Typisk!

Med PK i juryen var Thea sikra full pott fra minst én dommer.

«Men det er mamma som skal være foreldredommeren,» sa Nadif.

Han smilte mot oss med munnen full av epleskiver.

Foreldrene til Nadif er litt som foreldrene til Johanne. Begge har skikkelig bra jobber og er opptatt av at barna deres skal få det også. Det er derfor Nadif aldri skulker eller ler av meg. Han får ikke lov til å komme hjem med dårlige karakterer, så han bruker friminuttene på å pugge og lese i stedet for å høre på Thea.

Jeg tok et par epleskiver selv og smilte tilbake. Jeg tvilte sterkt på at moren til Nadif ville gi toppscore til et danseshow med mye vrikking. For ikke å snakke om en låt av Rihanna sunget av en helt sykt ræva dårlig superbitch.

Plutselig så kvelden litt lysere ut.

«Hva med de to elevdommerne, da?» sa Nils. «Noen som vet hvem de er?»

«Ryktene sier at Torfinn er den ene,» sa Mari. «Det var noen som så han kjøpe dress på kjøpesenteret nå på lørdag. Siden han alltid opptrer i bunad, kan det bare bety én ting.»

Jeg spissa ørene for å høre om Thea, Ronja og Shirin avslørte den andre elevdommeren, men de var for én gangs skyld helt stille. Da jeg snudde meg, skjønte jeg hvorfor. Bendik sto og hang over benken deres, med brillene på nesa og armene i kors.

«Ok, er alle med?»

Mari løfta opp eplekaka og gikk bort til stekeovnen i enden av benken vår. Nadif, Nils og jeg stilte oss på rekke og rad ved siden av henne.

«Anne Bea?» sa hun.

Jeg tok et steg fram.

Det er alltid jeg som åpner og sjekker ovnen og Mari som setter inn maten. Nils er jo ikke så god med ild og varme, og Nadif er litt ustø under press. Han er bedre på pynting og litermåling enn på å flytte mat inn og ut av ovnen. I hvert fall føler han det selv, etter at han mista den paien i gulvet den gangen.

Jeg satte meg på huk og åpna ovnsdøra. Varmen traff brilleglassene mine som ei våt dyne. Jeg kjente etter. Jo, cirka 180 grader. Jeg er ganske god på å kjenne om ovnen har riktig temperatur. Det er nesten et slags talent jeg har.

«Alt klart,» sa jeg.

Og det var da det skjedde.

Selv så jeg det ikke, men Nils sa etterpå at det var en slags kjedereaksjon:

Bendik gikk forbi benken vår og snubla i foten til Nadif.

Nadif trakk foten til seg og kom borti Nils.

Nils mista balansen og falt i retning Mari.

Mari så hva som var i ferd med å skje, og måtte ta et valg: å redde eplekaka eller seg selv.

Mari valgte kaka.

Kaka skjente inn på kjøkkenbenken idet Nils tryna inn i Mari.

Mari falt mot ovnen og landa oppå meg.

Jeg datt ned på kne og fikk albuen til Mari i nakken.

Hodet mitt føk framover og inn i ovnen.

Og der satt jeg. Med hele skallen inni en ovn på 180 grader!

Jeg hørte Nils hele tiden. Han hylte så høyt at jeg nesten fikk like vondt i ørene som i hodebunnen.

Da Mari kom seg på beina og fikk dratt meg ut av ovnen, er jeg sikker på at jeg kokte. På ordentlig. Kinnene mine har garantert aldri vært rødere, og da jeg la hånda på panna, var den så varm at pappa kunne ha stekt spesialspeileggene sine på den.

Men det var ikke hudfargen min som fikk de andre i klassen til å stirre og rynke på nesa. Ikke denne gangen.

«Ikke noe å bekymre seg for!» ropte Bendik. «Å svi seg litt i ovnen gjør selv de proffeste kokker!»

Men jeg så at han stirra, han også, før hånda hans føk opp til nesa. Like etter gjorde alle de andre det samme. Til og med Nils måtte gi opp.

Og da kjente jeg det.

Jeg stinka noe helt forferdelig!

Grunnen lå igjen i ovnen. Mari og Nadif plukka den ut med hver sin tommel- og pekefinger over nesa.

Jeg ble stående og se på den en stund før jeg tok meg til panna igjen. Jeg hadde ikke tenkt over at håret ikke var i veien sist. Men nå skjønte jeg hvorfor.

I hånda mi lå en svartsvidd pannelugg.

«Ja, det der kledde du i grunnen!!»

Thea, Ronja og Shirin satte i å hylfnise.

«Mangler bare et par kjøttsår i trynet nå!» ropte Thea. «Så er zombielooken komplett!!»

«Det var dråpen!» sa Bendik. «Thea, det blir melding med hjem! Hvis du vil leke stirreleken igjen, får du prøve deg på rektor!»

Han kom bort til meg.

«Ikke vær altfor lei deg, Anne Bea,» sa han. «Faktisk var du veldig heldig midt oppi det hele. Tenk på hvor mye verre det kunne ha gått. Du kunne fått brannsår i ansiktet. Eller mista alt håret. En lugg vokser raskt ut igjen!»

Jeg skjønte jo at han prøvde å være snill, men det hjalp ikke stort der og da. Det var bare fire timer til jeg skulle stå på scenen foran alle elevene, lærerne og foreldrene i femte til sjuende klasse. En lugg vokser ikke ut på fire timer!

«Du kan få med deg hele eplekaka hjem etter skolen, hvis du vil,» sa Mari. «Det var tross alt du som kutta de fleste epleskivene.»

Jeg klarte ikke å svare.

Jeg var ikke bare en freak.

Jeg var en freak uten pannelugg!

«De andre er sikkert enige med meg,» sa Mari. «Ikke sant, Nadif?»

«Klart det,» sa han.

«Nils?» sa hun. «Du er enig i det? At Anne Bea fortjener ei eplekake å kose seg med i kveld?»

«Annebi… Anne Bea skal ikke kose seg i kveld,» sa han.

Jeg så opp.

«Hun skal synge i Talentkampen,» smilte Nils. «Det er bare å begynne å glede seg. Det kommer til å bli dritbra!»

Jeg hørte Thea gispe før jeg gikk i bakken.

Kjellerhull

«Anne Beeeaaaa!!»

Jeg frøs nesten fast i gulvet.

«Kom hit litt, er du sniiiill!!»

Jeg snudde meg mot Nils, men så kom jeg på at han allerede var gått inn i gymsalen sammen med mamma, pappa, Kristoffer og tante Mona. Johanne og Brittany hadde også gått inn. Jeg skulle bare sjekke stilen en siste gang før jeg kom etter.

Et kort sekund vurderte jeg å rygge inn i jentegarderoben igjen og gjemme meg. Å bli psyka ut nå var det siste jeg trengte. Men jeg visste jo at Thea allerede hadde sett meg. Ellers hadde hun ikke ropt. Og det var uansett bare et kvarter til Talentkampen begynte.

Jeg kremta hardt.

Det var ingen annen utvei.

«Deeeer er du,» sa Thea liksom søtt da jeg kom bort.

Hun sto foran døra til gymsalen med hendene på hoftene og hodet på skakke. På hver sin side rett bak henne sto Ronja og Shirin i nøyaktig samme positur. Det eneste som mangla, var at Rihanna kom over høyttaleranlegget.

Hun målte meg med blikket.

«Artig løsning,» sa hun. «Mangler bare et skateboard nå, så er du en av gutta, liksom. Not!!»

Jeg tok meg til hodet.

Jeg var fortsatt ikke helt komfortabel med valget.

Da jeg kom til meg selv etter å ha svima av på heimkunnskapen, gjorde det så vondt i panna og hodebunnen at Bendik måtte dynke et kjøkkenhåndkle i iskaldt vann og surre det rundt hodet mitt. Det hjalp på smertene, men ikke på looken. I hvert fall trodde jeg ikke det.

Men Mari og Ylva-Merete tenkte annerledes.

«Du kan jo bare ha på deg ei kul lue i kveld,» sa Mari. «Du kommer til å se skikkelig edgy ut på scenen. Litt sånn rocka møter skatekul, liksom.»

«Ingen kommer til å se at du mangler en pannelugg,» nikka Ylva-Merete. «Og juryen kommer i hvert fall ikke til å henge seg opp i det.»

Jeg hadde uansett ikke så mange valg. Det sto mellom lue eller svidd hodebunn. Og selv om jeg ikke akkurat er typen som går med lue inne, så kan jeg love deg at det andre alternativet så vanvittig mye verre ut.

Jeg trakk den nye svarte lua mi lenger ned i panna og tok et skritt i retning gymsalen. Thea fulgte etter.

«Jeg er ikke ferdig med deg ennå!» sa hun. «Jeg hørte Synne si at dere skal spille et eller annet fra en engelskstil i kveld?»

Jeg myste inn i gymsalen. Synne sto like innenfor døra og snakka med Jan Erik fra skolebiblioteket. Jeg kjente at jeg var litt skuffa. Jeg hadde ikke trodd at hun var typen som røpte hemmeligheter. I hvert fall ikke til ei sladrekjerring som Thea.

«Hallo!» sa Thea. «En stil?!»

Jeg rakk ikke å åpne munnen for å forklare engang før hun og Ronja og Shirin satte i å hyle av latter.

«Et øyeblikk der trodde jeg faktisk at du prøvde å yppe deg!» lo Thea. «Jeg aner faen meg ikke hva jeg tenkte på! Som om noen som velger å synge en engelskstil har noen som helst sjans i HELVETE!!»

Magen min vrei seg.

Det var jeg som hadde foreslått at vi skulle spille den sangen jeg skrev om i engelskstilen. Den som inspirerer meg når jeg føler meg litt utafor og trenger å bli glad igjen. Nils og tante Mona var enige, og det virka som om Johanne og Brittany likte den også. Jeg hadde i hvert fall hørt dem nynne på den flere ganger.

Men tenk hvis Thea hadde rett.

Tenk hvis det var totalt dust å synge en sang jeg hadde skrevet om i en engelskstil.

Tenk hvis jeg sang surt eller de andre spilte feil.

Tenk hvis det ble julekonserten i tredje klasse all over again.

Foran over hundre elever, foreldre og lærere. Foran mamma, pappa, Kristoffer og tante Mona.

Foran –

«Forresten så er jeg og Magnus fortsatt sammen!» glefsa Ronja. «Og vi er stronger than ever!!»

«Så du må ikke tro at den sangen din har noen ting å si for noen andre enn deg selv,» sa Shirin.

Av og til tenker jeg at det faktisk er Shirin som er den skumleste av de tre. Hun er mye smartere enn både Thea og Ronja og mye penere også, men det er det ingen som tør å si høyt, for det er uansett Thea som er superbitchsjef og Ronja som er nestsjef. Men hvis Shirin tar opp kampen mot dem en dag og vinner, da kan ungdomsskolen bli langt verre enn jeg allerede forestiller meg at den blir.

«Men, jenter!» sa Thea. «Vi har ikke tid til å stå her og kaste bort tiden på en loser. Vi må samle troppene og gjøre oss klare til showet!»

Hun kasta på den lyse hestehalen og dro den hvite genseren ned på den ene siden. Den svarte bh-stroppen gravde seg inn i skulderen hennes.

«Synd du aldri ble spurt om å være med,» flirte Ronja. «Det ville gjort seg med en svartkledd albino som tryna på scenen.»

Shirin så på meg med øyne som kjellerhull.

«Sånne som deg,» sa hun. «Sånne som deg skulle ikke engang vært født.»

Og med det snudde alle tre på Uggs-ene og marsjerte inn i gymsalen.

Tre sekunder etterpå kom det. Det første latterhikstet. Så hørte jeg ett til, så enda ett, til slutt sto en hel gjeng inne i gymsalen og lo.

Det var bare stearinlys på småbordene der inne, så jeg så ingenting. Men det hadde ikke noe å si. Det var ikke vanskelig å skjønne at det var meg de lo av. Det var bare jeg som sto igjen i gangen. Rett under ei taklampe som lyste meg opp, sånn at alle inne i salen kunne se hvordan jeg myste og virra med øynene og holdt på å dø.

Jeg tror nesten aldri jeg har hatt det så vondt inni meg som akkurat da. Og det sier ganske mye, for jeg har hatt det vondt så mange ganger at jeg har kommet ut av tellinga.

Det var som om alt bare kolliderte inni meg. Hjertet, lungene, nyrene, magen, knoklene, alt. Og det sier jeg bare: Selv om det er fælt å ikke klare å trekke pusten fordi alt er limt sammen inni deg, er det faktisk enda verre når alt krasjer inn i hverandre i vill fart.

På samme måte som jeg glemte alt det fæle da Magnus snakka og smilte til meg på trappa til skolen og i klasserommet den dagen, så glemte jeg alt det fine nå. For hva hadde jeg egentlig trodd? At det bare var å synge en sang og så kom alle til å tenke at jeg var normal? Så kom Magnus til å se at jeg var like mye verdt som Ronja? Hvor dum gikk det egentlig an å bli!?

Aldri i verden om jeg kom til å gå opp på den scenen!

Aldri i verden!!

«Da var det slutt på moroa, folkens.»

Det var Jan Erik fra skolebiblioteket. Han stilte seg i døråpninga med ryggen til meg.

«FORBANNA TAPERE!!!!» kom det fra et sted bak han. «Har dere ikke sett noen snuble i Uggs før, eller!!»

Det var først da jeg skjønte det.

Det var ikke meg de lo av.

Det var ikke meg!

Jeg gikk bort til døråpninga og kikka inn i gymsalen. Og da så jeg dem.

Thea lå rett ut på gulvet, med Ronja og Shirin under seg. Og uansett hvor mye de reiv og sleit i hverandre, så satt hårstrikken til Thea fast i øreringen til Ronja og beltespenna til Shirin fast i bh-stroppen til Thea. De klarte ikke å komme seg opp engang!

«SLUTT Å LE!!!!» hylte Thea.

«Det er faen meg snakk om mobbing, Jan Erik!!» skreik Ronja.

«Fy faen, at det går an å være så barnslige!» ropte Shirin.

Det var nok noe med at de kalte mobberne sine for noen forbanna tapere som gjorde at Jan Erik ikke tok tragedien deres helt innover seg. For han bare overså dem og snudde seg mot meg i stedet.

«Anne Bea?» sa han. «Er alt i orden?»

Det er ikke det at jeg er en gigantisk lesehest eller noe, men Nils og jeg spiser som sagt ofte matpakka vår på skolebiblioteket. Og da kommer Jan Erik nesten alltid bort til oss for å slå av en prat eller tipse om ei bok vi burde låne. Så jeg føler på en måte at jeg kjenner han ganske godt. Bedre enn de fleste i klassen og mange av lærerne mine, egentlig.

«Alt i orden,» kremta jeg.

«Er du sikker?» sa han.

Jan Erik pleier å si at vi har en understanding. Han har nemlig fortalt at han ble erta en del da han gikk på skolen, og at han pleide å gjemme seg bort på skolebiblioteket når det hele ble litt for mye.

Jeg nikka.

«Ok,» sa han. «Men hvis Thea og de finner på noe tull, kommer du rett til meg og sier fra, ikke sant? Vi skal ikke ha noe av at de saboterer for deg. I hvert fall ikke i kveld. For jeg gleder meg sånn til your song at jeg knapt kan vente.»

Jeg myste opp på han.

Han blunka tilbake.

«Synne fortalte meg det i sted,» hviska han, «siden hun vet at du og jeg er venner.»

Så det var sånn Thea fikk vite om låten vår. Synne hadde ikke sladra til Thea likevel. Det var Thea som hadde sniklytta på henne og Jan Erik!

Jeg speida inn i gymsalen.

«Ser du etter Nils?» sa Jan Erik. «Han står borte ved scenen sammen med resten av gjengen. De begynner å få pusten tilbake nå. I sted trodde jeg nesten at de skulle krepere av latter. Jeg må innrømme at jeg havna litt på flirer’n selv da Thea & co. gikk rett i bakken. Men jeg er jo voksen, så da er man nødt til å sette en stopper for moroa i stedet.»

Nå så jeg dem også.

Lent inntil scenen fem meter fra oss sto en gjeng på én – to – tre … ni stykker og lo så de grein.

Tre av dem var svartkledde. En lav og pinglete, en høyere med fiolin og langt, lyst hår og en enda høyere med tamburin. Ved siden av dem sto en gutt med håndtromme og to jenter i nesten like kjoler. Den ene hadde bollesveis, den andre krøller og bandasjert høyrearm. Bortenfor dem igjen sto en fyr med Harry Potter-briller og en gutt som holdt seg for halve ansiktet. Og helt bortest, klint opp mot høyttaleranlegget, satt ei jente og hoppa opp og ned i rullestolen sin som en … som en … som en annen spastiker.

Jeg kjente at smilet mitt begynte å vokse.

I tillegg til mamma, pappa, Kristoffer og tante Mona var det i hvert fall ni andre i salen som ikke kom til å bue meg ut idet jeg skulle kline til: Nils, Johanne, Brittany, Nadif, Mari, Ylva-Merete, Frans, Birk og Celine. Ti – elleve – tolv … femten totalt, med Synne og Jan Erik!

«Skal vi gå inn?»

Jan Erik holdt fram armen.

Jeg hekta min i hans.

«Før vi gjør entré,» smilte han, «la meg få legge til at du ser helt smæsjing ut i kveld, unge dame.»

Jeg strøk hånda over kjolen. Jeg fikk den av tante Mona til tolvårsdagen. Den er svart og rekker til knærne, har lommer på sidene og sitter som støpt. Hun vet at jeg egentlig digger svart, men ikke tør å gå i det på skolen. Jeg vil ikke skille meg enda mer ut enn det jeg allerede gjør.

Nå, derimot. Nå var det på tide å skille meg noe skikkelig ut.

Aldri i verden om Thea skulle få slippe unna med den drittsynginga si!

Aldri i verden!!

«Klar?» sa Jan Erik.

Jeg sjekka skolissene på de svarte Dr. Martens-skoene mine og kjente etter om lua var på plass.

«Klar!» sa jeg.

I kveld skulle Thea få se. Ronja også. Og Shirin. Og alle de andre kjipe folka i sjuende klasse.

I kveld skulle jeg kline til og kuppe hele Talentkampen!!

Er dere klare?

«Da er det bare snakk om minutter før showet er i gang, folkens!»

Odd kom ut på scenen med en mikrofon i hånda.

Han hadde bytta ut de brune kordfløyelsbuksene sine med svarte dressbukser, men de var dratt like langt opp som vanlig. Oppi dem hadde han stappa en hvit skjorte, om halsen hang et lyseblått slips.

Han la hånda over øynene og myste ut i gymsalen.

«For et oppmøte!» sa han. «Dette må være rekord i Talentkampens fem år lange historie!»

Han var ikke ironisk. Det var helt stappfullt i gymsalen. Elever, lærere og familiemedlemmer satt tett i tett rundt småbord midt i salen og på benken langs den ene langveggen. Gulvet var også fullt. Thea, Ronja og Shirin hadde kommet seg løs fra hverandre og satt foran scenen sammen med Magnus, Felix, Bjørn Inge og resten av toppligaen i sjuende.

Selv sto jeg. Da Jan Erik og jeg gjorde entré, var alle sitteplassene opptatt. Så vi og resten av gjengen stilte oss inntil ribbeveggen så langt fram i salen vi kom. Jeg sto nærmest scenen, slik at jeg kunne se hvem som sto på den. Så fulgte Nils, Johanne, Brittany, Mari, Celine, Jan Erik og Synne. Over oss hang Frans og Birk. De hadde klatra halvveis opp i ribbeveggen og hang der og rula med knallutsikt til scenen.

«Men før vi får kveldens første deltaker opp på scenen!» ropte Odd inn i mikrofonen. «La meg presentere årets jury!»

Han gikk fram til scenekanten og så over saccosekkmagen sin og én meter ned. Nedenfor han sto et avlangt bord. Bak det satt fire skikkelser med ryggen til oss.

«Vi begynner med lærerdommeren,» sa han. «Helt til venstre for meg, vår unge og fartsglade vikar i samfunnsfag: PK Larsen!»

PK snudde seg i stolen og vinka til salen.

Jeg hørte Thea, Ronja og Shirin hyle på gulvet bak han.

«Årets foreldredommer er moren til en av de flittigste elevene på skolen vår, Nadif Akhtar,» fortsatte Odd. «Det skulle ikke forundre meg om han går i juristfotsporene hennes en dag. Gi en varm applaus til Sadia Akhtar!»

Moren til Nadif snudde seg og smilte da salen klappa.

«Til slutt: våre to eminente elevdommere! Vi begynner med gutten midt imot meg her. Han går i 7B, spiller et utall instrumenter og sto for fjorårets rørende versjon av Lady Gagas ’Pokerface’ på trekkspill. Jeg snakker selvfølgelig om Torfinn Snortebu Vikingstad!»

Torfinn reiste seg fra stolen og bukka dypt mot salen. Han hadde på seg en blå- og hvitrutete dress og en gul- og rødprikkete sløyfe i halsen. Jeg trodde ikke det var mulig, men han så faktisk bedre ut i bunad.

«Kveldens andre og siste elevdommer er også fra sjuende klasse.»

Jeg myste mot fjerdemann i dommerpanelet.

Jeg så bare baksiden av hodet hennes, men det var nok. Ingen av jentene i 7A har svart hår klipt rett av i nakken. Hun måtte være fra 7B, hun også.

«Hun er litt av en luring, som dere snart skal få se,» sa Odd. «Men hun er først og fremst kjent som det største kunstmalertalentet i 7A.»

Det kunne umulig stemme.

Den eneste jenta som passa til den beskrivelsen, var jo –

«Ylva-Merete Møller!»

Jenta ved dommerbordet reiste seg opp og reiv av seg det svarte håret. Like etter forsvant bandasjen om høyrearmen.

Det gikk et gisp gjennom salen.

Gjennom ribbeveggen også.

Sju minutter tidligere hadde Ylva-Merete sagt at hun bare måtte en tur på do. Jeg hadde ikke tenkt så mye over at hun ikke kom tilbake. Jeg hadde bare regna med at hun hadde funnet en bedre plass et annet sted. Jeg hadde ikke lagt merke til at hun hadde satt seg ved dommerbordet heller. Men det var jo ikke så rart. Hun hadde jo gått med parykk!

«Ylva-Merete,» sa Odd fra scenekanten. «Du valgte å stille i forkledning i kveld. Kan du forklare hvorfor?»

Han bøyde seg fram og holdt mikrofonen mot henne.

«Det kan jeg,» sa hun. «Alle sier at det er umulig, men jeg ville bevise at det faktisk er mulig å holde identiteten til jurymedlemmene i Talentkampen hemmelig helt fram til siste slutt.»

«Og er det det? Er det mulig?»

«Du kan jo høre med bestevenninna mi, Mari. Jeg er rimelig sikker på at ikke engang hun lukta lunta.»

Odd reiste seg opp.

«Hva sier du, Mari?» sa han. «Hvor i salen er du? Der, ja. Skjønte du på noe tidspunkt at Ylva-Merete var en av elevdommerne i årets utgave av Talentkampen?»

Alle snudde seg mot henne.

«N-n-nei,» stamma Mari. «Det her kom ganske brått på, kan du si.»

Jeg er ganske sikker på at hun snakka sant. Hun så like overraska ut som alle oss andre.

Men hun må ha vært litt imponert også. Det var i hvert fall jeg. For ikke bare hadde Ylva-Merete klart å holde kjeft. Hun hadde klart å unngå dansen til Thea også, uten å bli avslørt. Hadde hun sagt nei til å være med, ville alle ha skjønt at hun var blitt spurt om å være med i juryen. En forstua høyrearm var det perfekte alibi. Særlig for en som Ylva-Merete, som var så dårlig til å lyve.

Hvis ikke …

Jeg tenkte på alle de usannsynlige klinehistoriene hennes den siste tiden. Var det mulig at hun hadde funnet dem på … med vilje? For å dra oppmerksomheten vekk fra armen og Talentkampen og det at hun ikke skulle danse? Hadde hun rett og slett spilt taktisk og utsatt seg for Theas kjipe kommentarer bare for å bevise at det var mulig å holde identiteten til jurymedlemmene hemmelig?

Jeg så bort på dommerbordet.

Jeg kjente med ett en dyp respekt for Ylva-Merete.

«Da har vi fått det bevist,» sa Odd. «Det er faktisk mulig å holde identiteten til jurymedlemmene i Talentkampen hemmelig helt fram til siste slutt. En oppfordring til neste års dommerpanel der, altså!»

Ylva-Merete rufsa til de gulrotfarga krøllene sine og satte seg igjen. Hun var klar til å begynne på dommeroppgaven.

Jeg møtte blikkene til Nils og Johanne.

De smilte tilbake.

Med Ylva-Merete i juryen så konkurransen ut til å bli jevnere enn vi hadde trodd. PK ville nok gi maks poengsum til danseshowet til Thea, men vi håpa at moren til Nadif var på vårt lag. Nadif hadde i hvert fall sagt til henne at hun måtte gi oss masse poeng. Og det selv om han skulle delta selv.

Vi kunne jo ikke være sikre på at Ylva-Merete ville gi oss toppscore, men jeg hadde større tro på henne enn på Torfinn. Selv om Thea ble dritsur på han da han slo henne i Talentkampen i fjor, er han en av de guttene som har vært lengst i forelska-i-Thea-fasen. Han er ikke akkurat på Bjørn Inges nivå, det skal litt til, men jeg mistenker at han kunne tenkt seg å være kjæreste med henne et par dager likevel.

«Helt til slutt tar vi en rask gjennomgang av reglene,» sa Odd. «Som vanlig er det sånn at deltakerne går på scenen etter tur og framfører bidragene sine. Alle fikk en oversikt over rekkefølgen da de kom, så dere vet når dere skal på. Dommerne noterer ned poengene sine i hemmelighet underveis. 1 er laveste poengsum, 5 er maks. Ingen av deltakerne får vite hvor mange poeng de har fått før vi leser opp resultatet helt til slutt.»

Han dro dressbuksene enda lenger opp og stramma beltet før han så ut over salen igjen.

«Etter at alle deltakerne har opptrådt, tar vi en pause mens dommerne legger sammen poengene sine. Den høyeste poengsummen en deltaker kan få totalt, er 4 ganger 5 poeng, altså 20 poeng. Etter pausen er det tid for å kåre vinneren. Juryen leser opp de fem deltakerne med høyest poengsum. Deltakeren med flest poeng totalt vinner.»

20 poeng.

Vi kunne bare drømme om å få det. Den summen henger høyt. Det er aldri noen som har fått det i hele Talentkampens fem år lange historie. De to breakerne som vant i fjor, fikk 15 poeng, og det var ny rekord.

«Har du oversikten over rekkefølgen igjen?» hviska Johanne.

Jeg lette i lommene på skjørtet mitt.

«Her,» sa jeg og rakte henne et sammenbretta ark. «Bare ta det.»

Jeg kunne det utenat.

Det var ti deltakere totalt, og vi var sistemann ut. Rett etter vår største konkurrent: Føkk Jøstin featuring Thea & the 7A Dance Company.

«Er dere klare?»

Odd så utover gymsalen.

«Jaaaa,» kom det fra salen.

«Hørte ikke!» ropte Odd. «Er dere klare, spurte jeg!»

«JAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAA!!»

«Der, ja! Der var stemningen på plass også! Da gjenstår det bare for meg å komme meg av scenen og gi plass til dem som hører hjemme her. Men før jeg stikker, skal jeg gi mikrofonen til kveldens første deltaker. Moren hans har forsikret meg om at hun skal være hundre prosent upartisk, selv om hun sitter i juryen. Her er han, på håndtrommen tabla, med en låt han har lært av bestefaren sin i blomsterbutikken på kjøpesenteret: Nadif Akhtar!»

Hele ribbeveggen eksploderte i applaus da Nadif løp smilende opp på scenen.

We found love

«Da har vi kommet fram til kveldens nest siste deltaker!»

Odd hadde kasta slipset over skulderen mens deltaker nummer åtte, ei jente fra 5A, spilte tverrfløyte. Jeg så at hårkransen hans begynte å bli svett ved ørene.

«Eller deltaker og deltaker,» sa han. «Vi snakker vel heller om en hel gjeng med deltakere! Vi har kun hatt solister på plakaten så langt, men vi avslutter kvelden med to band, begge satt sammen av elever fra sjuende klasse. Det første står klar ved scenen nå. Bjørn Inge Eldøen, Felix Rød-Bruun og Magnus Liestøl har spilt sammen siden i sommer og har for anledningen fått med seg unge Thea Magnussen på vokal. De stiller også med en dansetrupp som skal, hva skal jeg si, gi musikkopplevelsen en ekstra klangbunn. Er dere klare, gutter? Gitarene er stemt og trommestikkene er med? De nikker! Folkens, sleng hendene deres sammen og gi en kraftig applaus til Føkk Jøstin featuring Thea & the 7A Dance Company!»

Hjertet mitt rutsja opp halsen idet Magnus og de andre jogga opp på scenen. Snart lå det bak drøvelen og fikk meg til å hyle så høyt at Nils skvatt til ved siden av meg.

«GIVE ME SOME LOVE!!!!»

Thea røska mikrofonen fra Odd og skreik ut i salen.

Salen skreik tilbake.

«Som dere alle vet, heter jeg Thea, og det er jeg som skal synge for dere de neste fem minuttene!!»

Jeg grøssa nedover ryggen.

Bak henne smilte Bjørn Inge forelska og gjorde den bevegelsen med hoftene som han alltid gjør når Thea er i nærheten. Selv om hun kaller han stalkeren sin og har vært sammen med alle vennene hans etter tur bortsett fra han, har han aldri gitt opp håpet.

«Jeg har ikke tid til å introdusere alle danserne!» ropte Thea ut i salen. «Så jeg tar bare de viktigste: Ronja Wold og Shirin Amiri!!»

Ronja og Shirin vinka til publikum i hvit singlet og kort dongerishorts. Resten av jentene bak dem hadde på seg det samme, og alle var barbeint og hadde håret i hestehale, bortsett fra Mari, som har bollesveis.

«Vi skal spille en av mine favorittsanger ever!» ropte Thea. «Den handler om at det går an å finne kjærligheten selv på de mest håpløse steder, som for eksempel skolen. Denne er til deg, Felix mon amour: WE FOUND LOVE AV RIHANNA!!!!»

Felix rakk så vidt å se opp fra gitaren før Bjørn Inge ropte:

«Én – to – tre – fir’!»

Tu-tu-tu TUTUTU –

Alle jentene på scenen begynte å vrikke i takt.

– tu-tu-tu TUTUTU –

Felix gjorde en god jobb på gitarintroen.

– tu-tu-tu TUTUTU –

Men snart var det Theas tur.

– tu-tu-tu TUTUTU –

Hun løfta mikrofonen.

– tu-tu-tu!

«JELLÅO DAIMENS IN DE LAIT!!!!»

Å fytti grisen!

«ÆN WIR STÆNDING SAID BAI SAID!!!!»

Thea skar ut allerede på yellow, hun vrengte diamonds på vranga, hun lå minst fem toner for høyt på light, og da side by side kom, skreik hun ut ordene som en gorilla med mageknip og foten i klem.

Jeg så Magnus heve øyenbrynene bak trommene, og Felix hadde helt mista gnisten. Han sto og fikla med gitaren og så i alle andre retninger enn på Thea. Men de hadde jo ikke noe valg. De måtte bare gjøre det beste ut av situasjonen.

Det gjorde de også.

Da Magnus løfta trommestikkene og jentene heva høyrearmen, tok situasjonen seg kraftig opp. Snart drukna de sure tonene til Thea i et fyrverkeri av et danseshow. Alle jentene hoppa rundt på scenen og spratt og vrikka, av og til bøyde de seg fram også og bukta seg mot salen med rumpa rett ut.

Bjørn Inge holdt takten på bass, og Felix var mye bedre enn når han spiller Justin Bieber alene på rommet sitt. For ikke å snakke om Magnus! Han var bare dritflink! Han veksla mellom fire trommer i tillegg til stortromma, og innimellom slo han seg løs på cymbalene så det sang i veggene.

Publikum vassa i dunk-dunk, rytmer og roterende hestehaler. Alle som satt på gulvet reiste seg og dansa, folk i salen hoia og klappa i takt. Dette var uten tvil det beste bidraget så langt. Til og med jeg glemte at Thea sang helt sykt ræva krisedårlig!

«Hvordan skal vi klare å toppe det der?» sa Johanne.

Jeg hadde ikke noe godt svar. Tunga mi satt fast i halsen.

«Uansett må vi begynne å bevege oss opp mot scenen,» sa Nils. «Det er bare noen minutter til vi skal på.»

Det hadde begynt å stramme noe innmari i skjelettet mitt også. Lungene og nyrene var helt stive og rare, hjertet helt uten piff.

Jeg myste mot venteområdet til høyre for scenen.

«Tante Mona er der allerede,» hviska Nils. «Hun har stått klar siden Føkk Jøstin begynte å spille.»

Han kaller henne også tante Mona, selv om hun ikke er tanten hans.

«Ok,» sa Brittany. «Are you guys ready?»

Vi dytta oss ut fra ribbeveggen og dro de svarte pulsvarmerne våre på plass. Det var mamma som hadde laget dem. Hun strikka fire par på rappen da jeg la inn en bestilling etter den første øvinga i kjellerstua.

«Break a leg,» smilte Jan Erik og Synne.

Frans og Birk satte tomlene i været oppe i ribbene, og Celine smilte og vinka med begge hender.

Det var bare så vidt jeg klarte å smile tilbake. Underleppa mi dirra så mye at det kjentes ut som om den kom til å løsne og falle av når som helst. Og da jeg åpna munnen, ble alt bare enda verre.

Det eneste som kom ut, var nemlig:

«Piiiiiiip! Skraaaaaap! Host! Kremt! Host! PIIIIIIIIIIIIIIIIIIIP!»

I det skjulte

«Takk til Føkk Justin & co.!» ropte Odd fra scenen. «For et show, dere!»

Han dytta til side et par tomme vannflasker med foten. Den ene var Theas. Hun hadde tømt hele innholdet over seg da hun var ferdig med å synge. Den svarte bh-en hennes lyste gjennom den hvite genseren da hun slengte armene i været og avslutta med et YEEEEEEEEAH!!!!

«Da skal vi snart få opp kveldens siste deltakere,» sa Odd. «Vi må bare rigge litt om på scenen først. Gerd?»

Han smilte mot lærerbordet.

Gerd?

To sekunder etterpå durte Klypa forbi Nils, Johanne, Brittany, tante Mona og meg. Vel oppe på scenen bretta hun opp skjorteermene og flæsja et sett med armmuskler som fikk Odd til å smile bredt.

Gerd?!?

Snart var Magnus, Odd og Klyp… Gerd i full gang med å dra trommesettet ut mot den ene scenekanten, mens Felix og Bjørn Inge flytta forsterkerne sine ut mot den andre.

«Ok, folkens, på tide med en siste peptalk.»

Tante Mona samla oss i en halvsirkel foran seg.

«Da er øyeblikket kommet,» sa hun. «Operasjon Taco er inne i sin siste, avgjørende fase. Det er nå det gjelder.»

Hun skulle følge oss fra sidelinja under hele låten. Hvis noen av oss ble usikre på når vi skulle inn, kunne vi bare se på henne, og så ville hun gi signal med fingrene.

«Nils og Johanne,» fortsatte hun, «dere er trygge på instrumentene deres, dere vet hva dere skal gjøre og kommer til å rule på scenen! Du også, Brittany. Du har super rytmesans, for ikke å snakke om konkurranseinstinkt! Og Anne Bea, du kan låten ut og inn og synger som en engel. Dette kommer til å gå kjempebra!»

De andre smilte.

Jeg hosta fram et pip.

«Da er det bare instrumentene som mangler,» sa tante Mona. «Jeg har lagt dem klare i ballrommet bak scenen. Nils, Odd hjelper deg med å få på plass keyboardet.»

Jeg ble stående igjen og svaie da de andre forsvant. Beina mine dirra, ryggen min skalv. For hadde jeg grua meg tidligere, så var det ikke i nærheten av hvor mye jeg grua meg nå!!

«Ikke vær redd, Anne Bea,» sa tante Mona.

Hun må ha sett den spygrønne ansiktsfargen min.

«Hør på meg,» sa hun. «Det jeg sa til dere nå nettopp? Glem det. For dette kommer ikke til å gå kjempebra.»

Det var like før jeg kasta opp på skoene hennes.

«Det kommer til å gå noe så inni heite helsike vanvittig bra! Du kommer ikke bare til å kline til i kveld, du kommer til å mose både Thea og alle de andre deltakerne! For du synger virkelig helt fantastisk, Anne Bea. Helt fantastisk, hører du? Og jeg lover at det ikke bare er noe jeg sier fordi jeg er tanten din!»

Jeg gulpa i munnen.

For hva hjalp det om jeg sang fantastisk?

Jeg hadde jo mista stemmen!

«Da er scenen rydda og klar,» sa Odd ut i salen. «Ingen sak med en tidligere norgesmester i kulestøt i lærerstaben!»

Han klappa Kly… Gerd av scenen.

Hun fleksa en armmuskel tilbake.

«Men før jeg roper opp kveldens siste deltaker,» sa han, «skal jeg be dere om å gjøre noe litt utenom normalen.»

Jeg myste nervøst ut i lufta.

Noe litt utenom normalen?

Som om jeg ikke var unormal nok fra før?!

Denne kvelden ble bare verre og verre!

«Jeg minner om at det er juryen som deler ut poengene i kveld, ikke jeg,» sa Odd. «Det jeg skal be dere om, vil altså på ingen måte påvirke resultatlista. Dette er rett og slett bare en rørt konferansiers hyllest til … ja, til det å ta sjansen. Til å våge å prøve selv når andre sier at vi bare bør gi opp. Til å våge å være den vi er, selv når andre syns vi er teite. Det er også en hyllest til vennskap. Til de vennene som alltid er der, som stiller opp uansett.»

Odd løfta slipset til øynene før han så ut over salen igjen.

«Jeg vil derfor be alle i salen om å reise seg. Kom igjen, folkens! Lett på rumpa, alle sammen!»

Alle i salen reiste seg, i hvert fall de jeg kunne se.

Jeg hørte folk mumle spent rundt meg.

«Vi skal nemlig avslutte kvelden med et band jeg har gledet meg til å høre helt siden jeg fikk vite om dem av en tidligere elev.»

Tante Mona tok hånden min og klemte den.

Jeg så opp på henne.

Hun blunka tilbake.

«Vi snakker om et band som har operert i det skjulte,» sa Odd. «Et band bestående av fire unike talenter på hvert sitt felt. Et band som har slått sine krefter sammen kun for i kveld, for å gi dere en musikalsk opplevelse dere sent vil glemme.»

Jeg hørte noen hvese fornøyd like ved.

Der kom Brittany gående med tamburinen rundt armen. Rett bak henne fulgte Johanne med fiolinen i hånda. Og aller sist kom Nils med findressen på og håret til alle kanter.

Bandet mitt.

De hadde hatt mange sjanser til å trekke seg den siste uka. Johanne kunne ha skyldt på moren sin, sagt at hun ikke fikk lov til å spille med oss likevel. Brittany kunne ha skyldt på meg og Nils, frest at hun ikke ville delta med to så ukule suckers likevel. Til og med Nils kunne ha funnet på en unnskyldning. Han hadde tross alt fått en del ekstra pes, han også, etter at jeg heva stemmen mot superbitchene Thea, Ronja og Shirin.

Men de hadde ikke trukket seg. De hadde ikke svikta. De sto én meter fra meg og gleda seg til å gå opp på scenen. De trodde det kom til å gå bra, de trodde at vi kom til å klare det.

Det dirra i knoklene mine.

De trodde at jeg kom til å klare det.

Jeg retta meg opp i ryggen, akkurat sånn som mamma sier at jeg skal. Like etterpå kjente jeg at hjertet fulgte etter. Det tok noen prøvende steg hit og dit, og snart begynte lungene og nyrene å bevege på seg også.

«Pssst,» hviska Odd mot oss fra scenen. «Er dere klare?»

Jeg myste mot bandet mitt.

De smilte og nikka.

«Kjære publikum!» ropte Odd ut i salen. «Det er en stor ære og glede for meg å ønske Talentkampens aller siste deltakere velkommen på scenen. La meg presentere bandmedlemmene. På tamburin, direkte fra USA: Brittany Peters! På fiolin, en klassisk utøver av rang: Johanne Sandvold Eriksen! På keyboard, en sjeldent god venn og hedersmann: Nils Nygren! Og sist, men slett ikke minst, på vokal, tidligere stjernesolist i barnekoret og en racer i matte og humor: Anne Bea Vik!»

Akkurat da elska jeg Odd av hele mitt hjerte.

Og apropos hjerte, det var i ferd med å ta helt av! Det bobla og syda inni meg, lungene og nyrene vippa fram og tilbake, luft føk fram fra alle steder!

«Opp med hendene, alle sammen, og gi dem verdens største stående applaus!» ropte Odd. «For her kommer de, bandet med det svært så passende navnet DARK HORSE!!»

Da jeg løp opp på scenen sammen med Nils, Johanne og Brittany, var jeg så full av pust at jeg nesten svevde.

Overraskelsen

Jeg skal ikke gå i detalj, men dette er det som skjedde.

Da jeg stilte meg foran mikrofonstativet, ble jeg først helt blenda av lyskasterne. De peka rett på meg og svei i ansiktet, det kjentes nesten som om jeg var tilbake i ovnen på heimkunnskapen. Jeg virra og blunka med øynene, pusten begynte å hakke igjen, fingrene skalv.

Heldigvis skjønte tante Mona og Odd tegninga. Jeg så dem i sidesynet, hvordan de hoppa opp og ned ved siden av scenen og veiva med armene mot noen bak i salen. Snart var gymsalen ikke opplyst av annet enn stearinlysene på bordene. Det eneste jeg så var små, myke sirkler av lys, salen var plutselig en stjernehimmel som løfta meg opp i stedet for å sette meg ut.

Hadde Thea, Ronja og Shirin slengt en kjip kommentar opp til meg da, hadde jeg kasta den rett tilbake. Tror jeg, da. Det får jeg jo aldri vite. For det var helt musestille i salen da jeg myste ut over den og sa:

«Hei, alle sammen. Vi er Dark horse og vi skal spille vår versjon av «Your Song» av Elton John.»

Så kom stemmen til Johanne inn:

«Én! Og to! Og én – to – tre – fir’!»

Da Nils begynte på introen, var det nesten som om jeg så meg selv utenfra. Ei jente i svart og hvitt, med lue på inne og litt for tykke briller, omgitt av et hav av lysende stjerner. Jeg så skuldrene mine falle ned, jeg så øynene mine roe seg.

Og så hørte jeg den.

Stemmen var så høy at jeg tenkte at alle i salen måtte høre den, samtidig visste jeg at den bare var for meg. Jeg visste at den snakka fra et sted inni meg, fra det nye rommet der inne, som bare vokste og vokste og ble større og større.

Trekk pusten dypt inn, sa stemmen. Sånn, ja. Bra.

Seriøst? Er det bare Anne Bea og jeg som har skjønt det?

Det fins ingen som har en finere datter enn det pappa og jeg har. Ingen i hele verden. Husk det.

Du er Anne Bea, den søteste og morsomste og smarteste tolvåringen jeg vet om.

Wow, Anne Bea! Du kan jo synge! Du er rene operasangeren!

Det er som å ha en engel i røret!

Du var jo den flinkeste til å synge i barnekoret.

Det er bare å begynne å glede seg. Det kommer til å bli dritbra!

Helt fantastisk, hører du?

På vokal, tidligere stjernesolist i barnekoret og en racer i matte og humor: Anne Bea Vik!

Jeg trakk pusten dypt inn og begynte å telle ned inni meg.

Og fem. Og fir’. Og tre – to – én – og …

… så sang jeg!

Bølger av luft dansa opp gjennom halsen min og kom ut av munnen som la-la-la-la-la-la-LA-LA-LA-LA-LA-LA-LA-LAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAA!

Jeg sang uten at Thea eller noen andre avbrøt meg, uten at jeg peip eller skrapa eller hosta, uten at jeg rødma eller skar ut. Det var nesten som den dagen i barnehagen da jeg oppdaga at jeg kunne synge, bare mye, mye bedre!

Og Brittany – hun kom inn på tamburin akkurat der hun skulle. Og ikke bare holdt hun rytmen, hun la også inn noen snurrer og krøller og ekstra slag som gjorde sangen enda finere. Hun var nesten like bra som rytmeboksen på keyboardet til Nils!

Da det var Johannes tur, så jeg for første gang hvordan hun så ut på scenen. Og hadde ikke Nils fortalt meg at hun pleide å se ut som om hun skulle til å spy, hadde jeg aldri tenkt tanken engang. For det bare strålte av henne hver gang hun løfta fiolinbuen. Jeg har aldri hørt henne spille så bra, og det sier litt, for hun er dritgod!

Og Nils, han var bare helt suveren. Han entertaina så mye at noen av foreldrene ved småbordene nærmest scenen klappa vilt flere ganger, enda sangen ikke var ferdig engang!

Og hele tiden sto jeg der og visste at Magnus så på meg mens jeg sang.

Jeg så på han like før Johanne telte opp. Egentlig litt tilfeldig, jeg så liksom bare ut i salen. Men samtidig så kikka jeg jo i den retningen der jeg visste at han satt, på gulvet foran scenen. Så det var kanskje ikke helt tilfeldig likevel.

Men jeg hadde ikke trodd at han skulle se tilbake. Eller smile. Men det gjorde han. Og hver gang jeg så i hans retning igjen, møtte jeg blikket hans. Selv om det er vanskelig å møte mitt, klarte han det likevel. Én gang, to ganger, tre ganger, fire ganger … om og om igjen!

Jeg har aldri noensinne sunget så bra.

Og det er ikke bare noe jeg sier fordi mamma, pappa, Kristoffer og tante Mona skreik det inn i ørene mine etterpå. Eller fordi Mari, Nadif, Celine, Birk, Frans, Jan Erik og Synne jubla mot oss i ribbeveggen. Jeg skjønte det på resten av salen også. Da vi var ferdige, eksploderte stjernehimmelen nemlig i et fyrverkeri av applaus! Folk klappa så mye at veggene falt ut, de hoia så høyt at taket letta!

«Har dere hørt på maken!»

Odd kom løpende opp på scenen.

«Hva gir dere meg, folkens!» ropte han. «For en stemme! For et band! For en låt! For en opplevelse!»

Jeg hørte at han ikke var ironisk. Såpass kjenner jeg han.

«Nei, dette var til og med enda bedre enn jeg hadde trodd på forhånd! Og jeg hadde skyhøye forventninger! Jøye meg! Vel! Nå blir det altså en liten pause mens juryen legger sammen poengene sine. Få dere litt frisk luft, gå på do, kjøp dere en brus eller to. Men før det, la oss gi dem nok en applaus! Årets store overraskelse: Dark horse!»

Jeg så bort på Johanne, som sto nærmest meg. Hun smilte like sjokkskada tilbake, og da vi snudde oss mot Nils og Brittany, sto de bare og gliste som gale.

Jeg tror jeg kan si at vi klinte til.

PS!

Sangen var forresten ikke til Magnus, hvis du tror det.

Eller, den var det også. Der og da.

Men selv om sangen handler om forelskelse og kjærlighet og sånn, så er det ikke Magnus jeg tenker på når jeg hører den. Grunnen til at jeg skrev om «Your Song» i den engelskstilen, grunnen til at jeg ville synge den i Talentkampen, grunnen til at jeg hører på den hver gang jeg føler meg litt utafor og trenger å bli glad igjen, er at den får meg til å tenke på hvor heldig jeg tross alt er.

Da Johanne og jeg overhørte mamma og tante Mona snakke om meg den dagen Johanne var med meg hjem for første gang, var tante Mona inne på hvorfor. Bortsett fra at hun tok feil. Jeg holdt nesten på å løpe inn på kjøkkenet da hun sa det med at hun lurte på om jeg visste hvor heldig jeg har vært med Nils.

Så klart jeg vet det! hadde jeg lyst til å rope. Så klart jeg vet hvor heldig jeg har vært med Nils!

Uten han hadde jeg ikke hatt noen å være på gruppe med i samfunnsfagstimene.

Uten han hadde jeg ikke fått latterkrampe minst én gang om dagen.

Uten han hadde jeg ikke hatt noen å gjøre lekser med.

Uten han hadde det ikke kommet noen i bursdagsselskapene mine.

Uten han hadde jeg aldri tort å være meg, sånn som jeg tenker at jeg egentlig er.

Uten han hadde jeg ikke orka å gå på skolen.

For meg handler «Your Song» om hvor fint det er å ha en venn som er der for deg uansett. En som ikke himler med øynene eller kaller deg kjipe ting eller unngår deg, men som syns at du er superbra og morsom og kul akkurat sånn som du er.

«Your Song» får meg til å tenke på hvor heldig jeg er som har Nils.

Sangen var til han.

Whatever!

To minutter etter at vi hadde gått av scenen, skjedde det.

Felix kom bort til oss. Eller det vil si, til Johanne.

Jeg så at han lente seg mot henne, jeg så at hun rødma. Men jeg hørte ikke det som fikk henne til å smile som en gærning. Ørene mine var nemlig mest opptatt av det som foregikk rett bak meg.

Først kom det et lite hves, så et lavt knurr, så en merkelig brumming. Jeg gikk gjennom alle smådyrlydene jeg kan, men jeg klarte ikke å høre hvilket dyr det var. Det var ikke en kattunge, ikke en valp … Lenger kom jeg ikke før vesenet bak meg gikk til angrep. Armen min ble dratt bakover, jeg mista fotfestet og ble snurra rundt. Snart stirra jeg inn i to illsinte øyne ramma inn av ørten forskjellige øyenskygger.

Brittany.

«You said that Felix digger jenter som spiller tam-tam!» freste hun. «Ikke jenter som spiller fiolin!»

Shit!

Du hadde kanskje ikke glemt det jeg sa til Brittany den kvelden Nils og jeg spurte henne om hun ville spille med oss, men det hadde jeg. Enda jeg ikke er typen som glemmer ting engang!

«You said that Felix kom til å trygle meg om å bli sammen med han!» knurra Brittany. «That he would be totally wow, sjekk ut den drømmedama på tam-tam!»

«Tamburin,» hviska jeg.

«WHATEVER! YOU LIED TO ME!»

Jeg skvatt tilbake.

«U-u-unnskyld,» stotra jeg.

Heldigvis viste det seg at Brittany ikke er så opptatt av detaljer.

«Well!» sa hun. «Blir det ikke Felix, får det bli noen andre. Men jeg går ikke hjem i kveld før du og Nils har skaffa meg en boyfriend, bare så du vet det!»

Brittany er ikke den nølende typen heller. Nils og jeg hadde knapt fått kjøpt oss en cola før hun dro oss med ut på jakt. Hun er hakket hvassere enn Arnulf. Hun snuste seg inn på toppligaen i sjuende på null komma svisj.

«Ok, han er jo ganske søt,» sa hun.

Hjertet mitt dirra mot ribbeina.

Selv om vi sto over fem meter unna, skjønte jeg hvem hun pekte på. Jeg tror jeg vil kjenne Magnus igjen på ti meters avstand også. Det er liksom noe med måten han går på og står på og snur seg på og drar hånda gjennom krøllene på.

«Han er … opptatt,» sa jeg.

«So what?» sa Brittany. «Felix er sammen med Thea, men det ser ikke ut til at det hindrer han i å flørte med Johanne!»

Verken Nils eller jeg kunne si noe på det.

«Men han er jo også ganske søt, da,» pekte hun. «Og han hadde bare helt sykt bra hoftemoves på scenen.»

Jeg rynka på nesa, men sa ingenting.

Nils, derimot. Han vet aldri når han skal holde kjeft.

«Nei, nei, nei,» sa han. «Bjørn Inge er det bare å styre helt unna, du må ikke finne på å –»

«Bjørn Inge, ja!» avbrøt jeg. «En større catch enn han skal du lete lenge etter!»

Jeg hørte colaen bruse opp i nesa på Nils.

Jeg ignorerte han. Jeg kjenner igjen en mulighet når jeg ser den. Eller i hvert fall vet at den står litt over fem meter unna. Brittany hadde ikke gått lenge nok på skolen vår til å vite at Bjørn Inge er en dust. Det var ingen grunn til å fortelle henne det nå.

«Greit at Magnus og Felix er søte,» sa jeg, «men de er ikke i nærheten av Bjørn Inge! Og han er i tillegg singel, av en eller annen uforståelig grunn. Så hvis jeg var deg, ville jeg gått for han!»

«Men nå er ikke du meg, da,» sa Brittany. «Thank God!»

Jeg lot meg ikke skremme.

«Nei, selvsagt ikke,» smilte jeg. «Det er bare det at jeg akkurat hørte noen si at Bjørn Inge nok ikke kommer til å være singel lenge. Siden han hadde de bra hoftebevegelsene på scenen, liksom. Så hvis du syns han er søt, er det sikkert lurt å –»

«BJØRN INGE!!»

Jeg ble nesten døv på det venstre øret.

Men det tok ikke lang tid før jeg glemte det. Snart sto Magnus og Bjørn Inge foran oss og så spørrende på Brittany.

«Ja, hva er det?» sa Bjørn Inge.

Brittany dro fram lipglossen og smurte på et tykt lag. Leppene smalt mot hverandre da hun så opp på han.

«Jeg tenkte bare at jeg skulle si at du var helt sinnssykt bra på scenen!» sa hun. «Du var helt amazing å se på! Jeg ble helt satt ut, jeg. Cola?»

Hun reiv flaska fra Nils og stakk den opp i trynet på Bjørn Inge.

Men det virka ikke som Bjørn Inge hadde hørt henne. Han lea ikke en muskel, han bare stirra ut i lufta med et merkelig smil om munnen. Det så mest ut som om han var gått inn i en eller annen form for transe.

Jeg snudde meg for å se om Thea sto rett bak oss. Bjørn Inge får ofte et slags glassaktig blikk når hun er i nærheten.

Eller, det vil si: var i nærheten.

Nemlig.

Etter seks lange år var Bjørn Inge endelig ute av forelska-i-Thea-fasen!

«Seriøst,» sa Brittany. «Du var bare helt rå! I just loved your moves! Kan jeg få se på bassgitaren din?»

Og så tok hun en nyforelska Bjørn Inge i armen og dro han med seg.

Ut av mørket

«Så dere ansiktet hans, eller!» lo Magnus.

«Han var helt satt ut!» hiksta Nils.

«Fytti grisen!» fniste jeg.

Det ble stille.

«Dere var utrolig bra, forresten,» smilte Magnus.

«Dere også,» smilte Nils.

Jeg bare smilte.

For der var blikket til Magnus igjen. Det han så på meg med da jeg sang. Øynene våre bare klikka på plass, akkurat som når klinkekulene i kinasjakk faller ned i hullene sine.

Rødfargen skjøt opp i kinnene mine, hjertet kasta seg utfor et stup, blodet føk gjennom årene i en svimlende fart. Jeg ble så varm at jeg dro av meg lua og –

Nei.

Nei!

NEI!!

«Oi!» sa Magnus. «Hva var det?»

Jeg dro lua ned i panna igjen.

«Ingenting!» rødma jeg. «Det var bare en … ingenting!»

«Noe var det jo,» sa han. «Men du er fin med lue også, altså.»

Fin?

Også?

Fin med lue også?!

«Kul stil, forresten,» sa han. «Svart på hvitt, likso–»

Han stoppa opp.

«Altså, jeg mente ikke å …»

Men jeg bare smilte.

Mamma sier at svart er litt hardt mot den hvite huden og håret mitt, men jeg er ikke enig med henne. Jeg er enig med Magnus. Nettopp fordi jeg er helt hvit, blir det ekstra kult med svart. Jeg har gått i svarte klær på skolen hele tre ganger siden Talentkampen.

«Så … hvem tror dere vinner?» sa Magnus.

«Jeg tror dere ligger skikkelig bra an,» sa Nils.

Jeg nikka så mye at lua nesten glei av igjen.

«Jeg håper på topp tre i hvert fall,» sa Magnus. «Spillinga og dansinga gikk rimelig bra. Men Thea sang jo helt vanvittig krisedårlig, så ...»

«Dere blir garantert topp tre,» sa Nils.

«Selv med Thea,» sa jeg.

«Jeg regner med at Nadif havner på pallen i år også,» sa Magnus. «Han rocka noe skikkelig på den tromma. Og hun jenta i femte som spilte tverrfløyte, var også ganske flink.»

Jeg og Nils veksla blikk.

Hadde han ikke tenkt å si noe om –

«Men det blir nok dere som vinner,» sa han. «Outsideren, liksom. The dark horse.»

Apropos!

At vi het Dark horse, var ikke bare min idé.

Da vi var ferdige med å øve den første kvelden i kjellerstua hjemme, dro Brittany nemlig fram ei liste med forslag til bandnavn. Hun hadde tatt oppgaven alvorlig. Problemet var bare at hun hadde en litt for framtredende plass til å være gjesteartist på tamburin.

«Ikke det heller?» sukka hun. «Hallo, hva er galt med Brittany Peters & the Gang?!»

«Ingenting,» kremta Nils. «Men vi burde kanskje hete noe litt enklere. Noe alle husker, liksom.»

Nils er ganske god på å finne på unnskyldninger i farta. Eller på å være diplomatisk, som mamma pleier å si.

«Hva med forbokstavene våre?» sa han. «N, AB, J, B … NJABB? Nei … J.A.B.N.B.? Nei …»

Vi droppa den ideen ganske raskt.

«De bandnavnene jeg husker best, er som regel veldig korte,» sa Johanne. «Rihanna, Coldplay, Beyoncé og sånn. Bare ett navn som står alene, liksom.»

«Hello,» himla Brittany. «Hva med Miley Cyrus og One Direction? Eller Katy Perry? Husker du ikke dem, eller?»

«Det er jo bare én av dem som er et band, da.»

«Jaha? Hva med Beyoncé og Rihanna? Er de et band, liksom?»

«Jeg har et forslag,» sa Nils. «Alle skriver ned to navn. Ett navn på ett ord og ett navn på to ord. Og det må være navn som vi kan stå for. Som vi klarer å høre bli ropt ut over hele gymsalen uten at vi blir dritflaue. Ok?»

Vi så på hverandre.

Ok.

Ett minutt etterpå satt vi i hvert vårt hjørne av kjellerstua og tenkte så det knakte.

Jeg også. For det var ikke sånn at jeg allerede hadde navnet på to ord klart. Dark horse fantes ikke i Normal-verdenen min da. Grunnen til at jeg skrev Dark horse, var at det var det vi var. Akkurat sånn som Magnus sa. Dette vet du kanskje allerede, men en dark horse er et annet ord for en outsider, noen som ingen forventer noe av, men som kanskje kan slå til og overraske alle likevel. Dessuten digger jeg jo svart.

Navneforslaget mitt på ett ord var så teit at jeg ikke tør si det engang. Og det slapp jeg heldigvis den kvelden vi øvde også, for da vi gikk gjennom forslagene våre, skjedde det noe rart.

«Jeg begynner!» sa Brittany. «Forslaget mitt på to ord er Brittany’s Gang.»

Jeg hørte Johanne sukke.

«Og det på ett ord?» kremta Nils.

«Ok, grunnen til at jeg har valgt det på ett ord, er at jeg hadde en hest som het det da jeg bodde i USA. Men da … da mamma døde og jeg måtte move back to Norway, så … så fikk jeg ikke lov til å … lov til å ta han med meg … o-o-og …»

Brittany stoppa opp.

Kinnene hennes var i ferd med å bli svartstripete av maskara.

«Anyway!» sa hun høyt og trakk pusten. «Han var helt svart og utrolig søt og het Dark. Så det er mitt andre forslag. Dark.»

Jeg ble så satt ut at jeg nesten velta mikrofonstativet over henne.

«Djeeeezes!» ropte hun. «Bare fordi du syns forslaget mitt er teit, trenger du ikke prøve å drepe meg heller!»

«Jeg syns ikke det er teit!» ropte jeg tilbake. «Se på mitt forslag på to ord! Se!»

Og så holdt jeg opp arket mitt sånn at hun fikk se hva jeg hadde skrevet.

Etter det dreit både Brittany og jeg i forslagene til Nils og Johanne. Og det gjorde i grunnen de også, for alle var enige om at det umulig kunne være tilfeldig at to av oss hadde foreslått nesten identiske bandnavn. Og siden Brittanys Dark tross alt var en hest, følte både hun og jeg at vi vant da Nils klubba igjennom bandnavnet.

Og sånn ble vi hetende Dark horse.

Sceneklærne våre, derimot. De var min idé.

Eller rettere sagt tante Monas. Da hun ba Nils og meg møte henne i kjellerstua den dagen hun lanserte Operasjon Taco, sa hun jo at jeg skulle ta med de klærne jeg egentlig har lyst til å gå med på skolen. Hun mente den svarte kjolen og Dr. Martens-skoene.

Heldigvis var de andre i bandet med på ideen. Nils visste jo allerede om den, så han støtta meg så klart. Johanne syntes også at svarte klær passa med bandnavnet. Og Brittany var i så godt humør etter at navneforslaget hennes på en måte vant og hun fikk snakka litt mer om hesten sin, at hun sa ja uten å krangle. I hvert fall etter at jeg sa at mamma kunne strikke matchende pulsvarmere til oss.

Og sånn endte vi opp med å gå kledd i svart.

«Da er vi klare til å kåre vinneren!»

Stemmen til Odd runga gjennom gymsalen.

«Finn tilbake til plassene deres!» ropte han. «Juryen står klar på scenen!»

Jeg lette etter blikket til Nils, men fant det ikke.

Han sto nemlig og så mot døra til gymsalen. Munnen var åpen, øynene helt rare. Og neseborene? Jeg har sett dem vibrere på alle mulige måter, men aldri så mye som dette. Det var som å se rett inn i to flypropeller totalt uten kontroll!

«Hva er det, Nils?» sa jeg.

«Har det skjedd noe?» sa Magnus.

«Er det noe med moren din?» sa jeg.

Jeg sier nesten alltid det når nesa til Nils setter i gang, det er en slags refleks. Moren til Nils er ikke som andre mødre jeg vet om. Det er alltid Nils som går på butikken og handler, for eksempel.

En gang da jeg var liten, hørte jeg pappa si at moren til Nils har nerver. Jeg forsto ikke hva han mente da, men jeg tror jeg forstår det nå. Det er på en måte litt som når kroppen min kjennes for trang og pusten ikke klarer å flytte på seg. Bortsett fra at moren til Nils ikke hiver etter luft, ikke som jeg har hørt i hvert fall. Hun holder seg innendørs i stedet.

Men jeg forventa ikke at det skulle være noe med moren til Nils. Ikke nå. Det var tross alt bare noen minutter til vi fikk vite om vi hadde kuppa Talentkampen eller ikke. Nils hadde nok av andre grunner til å være nervøs.

Men det var faktisk det det var.

Det var noe med moren hans.

«Hun sa at hun skulle prøve,» sa han. «Men jeg trodde jo ikke at hun kom til å gjøre det.»

«Gjøre hva da?» sa jeg.

«Komme og se på meg.»

«Hæ? Er moren din her?!»

Jeg var nesten like sjokka som Nils.

Moren hans kommer ikke på foreldremøter engang. Lærerne må reise hjem til dem, siden hun ikke liker å gå ut av huset. Hun har aldri vært på en eneste skoleavslutning heller. Og i hvert fall ikke på Talentkampen!

«Hun står i døra,» sa Nils. «Sammen med pappa og Puddelen.»

18,5

«Ja, hva sier dere, ærede jury?» sa Odd. «Var det en vanskelig oppgave? PK?»

PK lente seg fram mot mikrofonstativet midt på scenen.

«Nei, altså, det var jo bare å gi poeng og legge dem sammen til slutt,» sa han, «så sånn sett gikk det jo rimelig greit.»

«En samfunnsfaglærer med sans for hoderegning,» sa Odd. «Slikt varmer en gammel mattelærers hjerte. Sadia, en kommentar?»

Moren til Nadif kremta.

«Ja, jeg vil nok si at det var en tøffere jobb enn som så,» sa hun. «Da vi hadde lagt sammen poengene, oppdaget vi nemlig at to av deltakerne hadde endt opp med samme poengsum. 18 poeng.»

Nils og jeg veksla et raskt blikk i ribbeveggen.

«18 poeng!» sa Odd. «Ny rekord, dere! Snakker vi da om de to i toppen?»

Moren til Nadif nikka.

«Det hele ble ekstra komplisert av at juryen var splitta,» sa hun. «To av oss hadde gitt 5 poeng til den ene deltakeren og 4 til den andre, mens de to andre hadde tenkt nøyaktig motsatt. Så da ble det jo en diskusjon internt om hvem av de to som burde gå av med seieren.»

«Og hvordan endte diskusjonen? Har vi en vinner?»

«Det har vi.»

«Godt! Da begynner vi med femteplassen.»

Moren til Nadif så ut over gymsalen.

«På femteplass, med 12 poeng: Abdi Mohamud!»

Det kom et langt brøl fra sjetteklassegjengen på benken.

«På fjerdeplass, med 13 poeng: Berit-Chanel Kleivhytta!»

Jenta med tverrfløyta fra 5A hoppa opp og jubla rett bortenfor oss.

«Vi er framme ved pallen,» sa Odd. «PK, tar du tredjeplassen?»

PK gikk fram til mikrofonen.

Jeg var så spent at jeg holdt på å tisse på meg.

«På tredjeplass, med 15 poeng: Nadif Akhtar!»

Hele ribbeveggen jubla igjen. Inkludert Nadif, som hang i ribbene over oss. Moren hans vinka mot han fra scenen.

«Da, kjære publikum,» sa Odd. «Da er sannhetens øyeblikk snart kommet. Hvem stikker av med seieren? Blir det en solist? Blir det et band?»

«Det blir et band,» sa PK.

Hjertet mitt hoppa opp i munnen.

«Oi oi oi!» ropte Odd. «Her må ingenting røpes på forhånd! Da sier vi takk til deg, PK. Enda godt vi har hatt to band på scenen i kveld, så ikke alt ble avslørt. Men ja, da er det vel bare å si lykke til neste år til de fem solistene som ikke er nevnt. Vinneren i år er altså enten Dark horse eller Føkk Jøstin featuring Thea & the 7A Dance Company!»

Nils, Johanne og Brittany var nesten like hvite i ansiktet som meg da vi snudde oss mot hverandre.

«Da tenker jeg vi gjør det slik at vi bare leser opp vinneren,» sa Odd, «siden alle uansett vil skjønne hvem som kom på andreplass. Er det greit?»

Juryen nikka.

«Torfinn og Ylva-Merete, mikrofonen er deres.»

«Ja, som moren til Nadif sa,» begynte Torfinn, «så ble det en diskusjon om hvem som burde vinne. Men etter mye om og men kom vi fram til at det ene bandet lå et lite hakk over det andre. Nærmere bestemt et halvt poeng. Ylva-Merete?»

«Her er juryens begrunnelse,» sa hun. «Det avgjørende halve ekstrapoenget går til et band som var prega av usedvanlig godt samspill. Med rytme, driv og teknikk tolka de sangen på en spennende og engasjerende måte, og hadde publikum i sin hule hånd fra start til slutt. De hadde en sterk tilstedeværelse på scenen, sjarm i bøttevis og sto dessuten for kveldens mest minneverdige vokalprestasjon.»

Jeg tok hånda til Nils.

Han klemte min tilbake.

«Vinneren, med 18,5 av 20 mulige poeng, er …»

Ylva-Merete og Torfinn så på hverandre et kort sekund før de åpna munnen i kor:

«DARK HORSE!!!!»

Jeg rakk ikke engang å blunke før jubelen fossa over meg.

Jeg elska den jubelen. Den var som en klem.

Jeg elska juryen også.

Og bandet mitt!

«Vi vaaaaaaant!!» hylte Johanne.

«OMG!!!!» skreik Brittany.

Nils var så sjokka at han bare sklei ned langs ribbeveggen.

Jeg sklei ned ved siden av han.

«Vi vant, Nils,» hviska jeg. «Vi vant!»

«Før vi får vinnerne opp på scenen,» sa Odd. «Gi en varm applaus til bandet som kom på andreplass. Med 18 poeng, kun et halvt hestehode bak førsteplassen: Føkk Jøstin featuring Thea & the 7A Dance Company!»

Nils og jeg kom oss på beina og klappa alt vi klarte.

Jeg speida etter Magnus, men så han ikke. Men det kan ha vært fordi brilleglassene mine var helt tåkete av dogg.

«Men da, kjære publikum, er tiden kommet,» sa Odd. «Her er de, årets vinnere av Talentkampen: Dark horse!»

Først da Nils, Johanne, Brittany og jeg var på vei opp på scenen, kom det.

Et langt, skjærende bitchebrøl fra gulvet.

«BUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUU!!!!»

Kontakt

Du kan jo gjette hvem det var.

Thea hadde reist seg opp foran scenen og sto og fråda med hendene i siden.

«Det er faen meg forskjellsbehandling!!» ropte hun. «Den eneste grunnen til at de vant, er at de er en gjeng med tapere som juryen syntes synd på!!»

«Hallo, ble du sur, eller?»

Ylva-Merete lente seg fram mot mikrofonen.

«Sorry, ass!» fortsatte hun. «Men vi i juryen er typer som sier det som det er. Hvis du ikke takler å høre sannheten, så er det ditt problem, ikke vårt. Ikke for å være kjip, men vi driter i hva du tenker om oss. Vi er oss selv og står for det vi sier ett hundre og ti prosent!!»

Tilbake sto Thea med et problem.

Og da Felix reiste seg, fikk hun enda et.

«Forresten så gjør jeg det slutt,» sa han. «Jeg gidder ikke mer, Thea. Jeg er forelska i Johanne og har egentlig vært det ganske lenge. Du får bli sammen med en annen i stedet.»

Det gikk et gisp gjennom salen for andre gang den kvelden.

Thea, derimot, sa ikke et pip. Hun bare stirra på Felix som om han var en merkelig skapning fra verdensrommet som plutselig hadde landa rett ved siden av henne. Og det var vel kanskje det hun tenkte også. Hvilket normalt menneske kunne finne på å dumpe henne – Thea, den mest populære jenta i sjuende – foran hundre elever, lærere og foreldre?!

«Det må jeg si,» kremta Odd. «Dette er sannelig en kveld full av overraskelser.»

Han hadde rett.

Da vi hadde gått av scenen med hvert vårt diplom, sto tre av de største overraskelsene og venta på oss.

«Gutten min!»

Moren til Nils kom bort og ga han en lang klem. Bak henne sto faren hans og Puddelen og smilte.

«Anne Bea! Dere vant jo!»

Det var ikke moren til Nils. Det var Klypa. Jeg rakk akkurat å trekke inn pusten før hodet mitt forsvant inn mellom puppene hennes.

Også moren til Johanne var fornøyd, selv om Johanne ikke hadde spilt alene. En førsteplass er en førsteplass, selv om du må dele den med en gjeng annenrangs amatørmusikanter.

Etterpå ble alle med hjem til oss på marsipankake. Det vil si Nils, moren og faren hans og Puddelen.

Det viste seg at Puddelen hadde ringt moren til Nils etter den forferdelige lørdagen i Drammen. Jeg hørte nemlig mamma og moren til Nils snakke høyt sammen på kjøkkenet da jeg var en tur på do.

Puddelen hadde fortalt moren til Nils at hun hadde skjønt at Nils ikke trivdes så godt da han var på besøk. Men hun hadde ikke tenkt å gi opp ennå, sa hun. Hun hadde likt Nils fra første stund. En så søt og veloppdragen gutt hadde hun ikke møtt på lenge. Og det var sannelig ikke farens fortjeneste!

Da ble moren til Nils så glad at hun fortalte Puddelen at Nils skulle opptre på Talentkampen. For det hadde aldri skjedd før at noen av damene til faren til Nils hadde ringt og vist interesse for Nils. Ikke engang faren hans gjør det.

Moren til Nils hadde egentlig ikke tenkt å gå på Talentkampen selv, fortalte hun mamma, men hadde ombestemt seg da faren til Nils og Puddelen ringte på. Puddelen er visst flink til å si de rette ordene. Det var derfor de kom såpass sent. Moren til Nils måtte ordne seg litt før hun forlot huset. Jeg regna med at det betydde å vaske håret og ta på noe annet enn innejakke og crocs.

Jan Erik ble også med oss hjem på kake.

Det var jeg som inviterte han. Mest fordi jeg ville at han skulle komme, men også fordi jeg så blikkene han sendte tante Mona da han kom bort for å gratulere oss med seieren. Han så nesten ut som Bjørn Inge da han forsvant inn i forelska-i-Thea-fasen første skoledag. Eller da han endelig ble redda ut av den av Brittany.

«Jan Erik, dette er tante Mona,» sa jeg. «Tante Mona, dette er Jan Erik, som jobber på skolebiblioteket.»

«Du må være den vakreste tanten jeg har sett,» smilte han.

«Du er ikke så verst selv,» smilte hun, «til å jobbe på et skolebibliotek.»

Det gikk to sekunder, så ble kinnene hennes mørkerosa.

«Nei, hva sa jeg nå,» sa hun. «Har du hørt på maken for en ting å si!»

Og så gned hun seg over nesa, akkurat sånn som mamma gjør når hun angrer på noe hun har sagt. Bortsett fra at det ikke virka som om tante Mona angra så veldig. I hvert fall ikke etter at Jan Erik begynte å le.

De har allerede vært på kino sammen, bare de to. Tante Mona var helt fnisete da hun fortalte meg det.

Johanne og Felix virker også rimelig forelska. De ble sammen dagen etter Talentkampen og feira med et kyss midt i skolegården. Johanne har rykka et par ligaer opp, og Felix har rykka én ned. Men det virker ikke som han syns at det gjør noe. De har billetter til Justin Bieber-konserten om fire måneder.

Brittany og Bjørn Inge, derimot, er ikke sammen lenger. Selv om Brittany kan være litt treig i oppfattelsen iblant, tok det bare noen dager før hun skjønte at Bjørn Inge ikke er den største catchen i sjuende klasse.

Han ble ganske lei seg da hun gjorde det slutt, men har gjort det beste ut av situasjonen. Han har slutta helt med forelskelse og bruker all sin tid på hobby nummer to. Nå setter han fyr på prompene sine og tar det opp på mobilen. Vi hører latteren hans helt ut i gangen når han drar fram lighteren inne på do.

Jeg tror faktisk Thea vurderte han et kort øyeblikk da han plutselig mista interessen for henne, men hun ble sammen med Ridvan i stedet. Han hadde ikke noe valg. Hun trua med å kaste han ut av toppligaen om han ikke stilte opp et par dager mens hun så seg om etter en bedre kandidat på ungdomsskolen.

Shirin ble ganske deppa da Thea stjal Ridvan fra henne for andre gang, men de er venninner igjen nå. De blir alltid det. Hun er sammen med Ridvan igjen også.

Ronja er singel mens hun venter på nytt blod i toppligaen. Da Magnus nylig gjorde det slutt, var det nemlig bare én ledig gutt igjen: Bjørn Inge. Og det var jo ikke akkurat så veldig aktuelt.

Ryktene sier at Bunad-Torfinn er til vurdering nå som Thea er blitt sammen med storebroren hans. Hun fant nemlig en kandidat på ungdomsskolen. Han går i 9A og blir kalt Leikarring-Torleif. Nils og jeg mistenker at Thea ikke vet hva en leikarring er.

Brittany ble heldigvis ikke sur på meg da hun skjønte at jeg hadde overdrevet litt når det gjaldt Bjørn Inge. Ikke surere enn vanlig, i hvert fall. Hun dukker fortsatt opp i vinduet til Nils når vi minst venter det. Noen ganger ler hun oss opp i trynet og kaller oss suckers, andre ganger kommer hun inn og spiller kort med oss.

Nils sier at hun av og til er i huset når han ikke er der også. Da han kom hjem etter å ha gjort lekser hos meg her om dagen, fant han moren og Brittany på kjøkkenet. De drakk kakao og klukka fornøyd over horoskopene sine. Brittany hadde akkurat fått vite at hun snart kom til å møte en høy og mørk gutt som kom til å forelske seg hodestups i henne. Moren til Nils visste dessuten at han hadde skeive hornhinner og en mystisk fortid.

Faren til Nils er fortsatt sammen med Puddelen. Ikke at Nils digger henne, men han er ikke like skeptisk lenger. Da vi spiste marsipankake hjemme hos oss etter Talentkampen, hørte jeg til og med at han lo av noe hun sa om sopp og bæsj. Han har ikke vært i Drammen igjen ennå, men ser ikke bort fra at han tar en tur i juleferien. Puddelen har sagt at det er en bra innendørs skaterampe rett ved der hun bor. Datteren hennes, Oda, er nemlig dritgod til å skate.

Nils er forresten også blitt skikkelig god denne høsten. For noen dager siden var jeg nemlig med han bort på rampa etter skolen. Mari og Ylva-Merete var der også, og de sa at Nils er kjempesøt når han smiler med håret til alle kanter, og at han kommer til å bli enda søtere når han blir høy.

Når de sier sånt, strammer det seg litt i skjelettet. Tenk hvis Nils plutselig blir populær og skjønner at han kan få seg bedre venner enn meg. Noen som ikke ligger nestnest nederst i bånnligaen og går rett inn i pulten til Nadif på vei inn og ut av klasserommet. Jeg klarer nesten ikke å tenke tanken ferdig engang!

Men det er fortsatt meg han henger sammen med. Det var meg han rulla bort til etter at han hadde tatt en perfekt ollie på skaterampa. Selv om han sikkert skjønte at jeg kom til å bomme på hånda hans da han ga meg en high five. Selv om mange av de andre der fortsatt ikke syns jeg teller som venn.

De er forresten ikke de eneste.

Superbitchene Thea, Ronja og Shirin er like kjipe som de alltid har vært. Kanskje til og med kjipere, i og med at de tapte Talentkampen for en freak, en pingle, en norskamerikaner og en fiolinist som attpåtil kuppa Felix. Hviskinga i gangene har heller ikke gitt seg. Jeg får fortsatt blikk i nakken og kommentarer opp i trynet. Da Susanne klikk-klakka forbi meg i går, skinte øynene hennes så medfølende at det gikk kaldt nedover ryggen på meg.

Men, det har skjedd rimelig mye bra også!

Jeg tror jeg kan si at Mari, Ylva-Merete, Nadif, Celine, Birk, Frans, Nils og jeg er blitt en slags gjeng. Vi henger i hvert fall en del sammen i friminuttene. Nils og jeg har til og med begynt å spise lunsj i kantina!

Panneluggen min har også begynt å kvikne til. Den har ikke vokst ut ennå, men den kryper i hvert fall i riktig retning. Jeg går med svart hårbånd iblant for å variere looken litt. Svart på hvitt, liksom.

Og Magnus?

Ok, nå skal du høre.

Da Nils og jeg spiste lunsj i kantina sammen med Mari, Ylva-Merete og Nadif i går, skjedde det nemlig noe. Magnus kom bort til bordet vårt. Plutselig sto han bare der med et skolebrød i hånda og så på meg.

«Hvordan går det med Dark horse?» sa han. «Spiller dere fortsatt sammen, eller?»

Jeg hadde munnen full av brødskive, så det ble ikke rare samtalen.

«Mrmmrrmrm,» mumla jeg mellom svelgene. «Mrmmmmbbrrrrm.»

Ikke at jeg ville hatt noe godt svar om jeg kunne ha snakka rent. Nils og jeg har øvd et par ganger, bare vi to, men det var mest for moro skyld.

«V-v-vi er ganske laidback på det,» fikk jeg til slutt fram. «T-t-tar det som det kommer, liksom.»

Det var da han sa det.

Det som fikk hjertet mitt til å dundre inn i lungene, ned i magen og opp gjennom halsen, før det til slutt skøyt ut av begge ørene mine og gjorde meg døv.

«Ok, kult,» sa han. «Det kan nemlig være at jeg tar kontakt med deg igjen ganske snart.»

Og så smilte han og gikk.

Jeg hørte Mari og Ylva-Merete trekke pusten ved siden av meg.

Så forsvant hørselen for tredje gang på bare noen uker.

…….

…….

…….

…….

…….

…….

Jeg så at Mari og Ylva-Merete prøvde å si noe, for munnene deres bevega seg. De hadde armene i været også og satt og veiva foran meg. Da jeg endelig kunne høre igjen, var de helt røde i ansiktet.

«Vi vet hva han mente, Anne Bea!» sa Mari.

«H-hæ?»

«Han mente det du håper at han mente!» sa Ylva-Merete.

Jeg myste mot dem.

«Nyheten sprakk i sted,» sa de. «Føkk Jøstin er på jakt etter en ny vokalist!»

Jeg datt tilbake i stolen. Så hoppa jeg opp og kasta meg om halsen på Nils. Brødskiva hans fløy opp i lufta og havna opp ned på gulvet, vannflaska mi velta, og brillene mine fikk seg en liten knekk.

Men det gjorde ingenting. Ingenting gjorde noen ting.

Jeg var den lykkeligste freaken i verden!

Og vet du hva det beste er?

Følelsen har ikke gått over ennå.