Jessica Townsend

Ingenlund

Morrigans forbannelse

Oversatt av Kirsti Vogt, MNO

Originaltittel: Nevermoor – The Trials of Morrigan Crow
Tekst © Jessica Townsend, 2017
First published in Great Britain in 2017
by Hodder and Stoughton
Copyright © norsk utgave Vigmostad & Bjørke AS 2018

Tilrettelagt for e-bok: Type-it AS
Omslag © Beatriz Castro, 2017

ISBN: 978-82-419-1552-9
ISBN (trykt): 978-82-419-1551-2

Oversatt av Kirsti Vogt, MNO.

Spørsmål om denne e-boken kan rettes til
Vigmostad & Bjørke AS
Kanalveien 51
5068 Bergen
Telefon 55 38 88 00
Eller e-post til
post@vigmostadbjorke.no
www.vigmostadbjorke.no

Det må ikke kopieres fra denne e-boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor.

Til Sally, den første gjesten på Hotell Devkalion.

Og til Teena, som fikk meg til å tro at jeg kunne klare hva som helst, til og med dette.

PROLOG

Våren i første

Journalistene var på plass før kisten. De samlet seg ved porten i løpet av natten, og ved daggry var de blitt en flokk. Da klokken slo ni, var de en sverm.

Klokken nærmet seg tolv da Korvus Kråkh gikk den lange veien fra utgangsdøren til det høye smijernsgjerdet som holdt dem i sjakk.

«Kansler Kråkh, kommer dette til å påvirke dine planer om å stille til gjenvalg?»

«Hvor snart vil begravelsen finne sted, kansler?»

«Har presidenten kondolert?»

«Hvor lettet er du i dag, kansler?»

«Vær så snill,» avbrøt Korvus Kråkh og holdt opp en skinnbehansket hånd for å få dem til å være stille. «Vær så snill, jeg vil gjerne lese en uttalelse på vegne av min familie.»

Han tok et ark opp av lommen på den elegante, svarte dressen.

«Vi ønsker å takke dere, borgerne av vår store republikk, for deres støtte de siste elleve årene,» leste han med klar, myndig røst som var preget av at han i årevis hadde forlangt ro i kanselliet. «Dette har vært en besværlig tid for vår familie, og smerten vil utvilsomt være med oss en stund ennå.»

Han stanset for å kremte og så et øyeblikk opp på sine tause tilhørere. Et hav av kameralinser og nysgjerrige øyne glimtet mot ham. Et uopphørlig angrep av blitser og klikkelyder.

«Tapet av et barn er vanskelig å bære,» fortsatte han og så ned på notatene sine igjen. «Ikke bare for vår familie, men for innbyggerne i Sjakkelfoss, som vi vet deler vår sorg.» Minst femti par øyebryn skjøt i været, og et par forlegne host brøt den kortvarige stillheten. «Men denne morgenen, da vi ønsker Vintersjørepublikkens niende æra velkommen, skal dere vite at det verste ligger bak oss.»

Over dem klang plutselig et høyt kra. Skuldre steg, og det rykket i ansikter, men ingen så opp. Fuglene hadde kretset over dem hele formiddagen.

«Den åttende æra tok min elskede første kone fra meg, og nå har den tatt min eneste datter.»

Nok et gjennomtrengende kra. En av reporterne mistet mikrofonen han holdt frem mot kanslerens ansikt, og kavet høylytt for å få tak i den. Han ble rød og mumlet en beklagelse Korvus ignorerte.

«Den har imidlertid,» fortsatte han, «også tatt med seg farene, forbeholdenheten og fortvilelsen som hjemsøkte hennes korte liv. Min … kjære Morrigan» – han stanset og skar en grimase – «har endelig fått fred, og slik må det bli for oss alle. Byen Sjakkelfoss – ja, faktisk hele delstaten Store Ulvmark – er trygg igjen. Det er ingenting å frykte.»

Mumlingen bølget gjennom mengden, og blitslampenes stormangrep så ut til å avta. Kansleren så opp på dem og blunket. Arket han holdt, raslet i den lette vinden, eller kanskje det var hånden som skalv.

«Mange takk. Jeg besvarer ingen spørsmål.»

KAPITTEL EN

Den forbannede Kråkhen

Vinteren i ellevte

(Tre dager tidligere)

Kjøkkenkatten var død, og det var Morrigans skyld.

Hun visste ikke hvordan det hadde skjedd, eller når. Kanskje han hadde spist noe giftig i løpet av natten, tenkte hun. Han hadde ingen skader som tydet på at han var blitt angrepet av en rev eller hund. Bortsett fra litt størknet blod i munnviken så han ut som om han sov, men han var kald og stiv.

Da Morrigan fant skrotten i det bleke vintermorgenlyset, satte hun seg på huk ved siden av ham på bakken og rynket pannen. Hun strøk hånden over den svarte pelsen fra toppen av hodet og ned til spissen av den buskete halen.

«Beklager, kjøkkenkatt,» mumlet hun.

Morrigan lurte på hvor det ville være best å begrave ham, og om hun kunne spørre bestemor om å få et stykke pent lintøy å pakke ham inn i. Antagelig best å la være, konkluderte hun. Hun fikk bruke en av nattkjolene sine.

Kokka åpnet bakdøren for å gi hundene skyllene fra dagen før, og skvatt sånn da hun oppdaget Morrigan at hun nesten mistet bøtta. Den gamle kvinnen kikket ned på den døde katten og formet munnen til en strek.

«Bedre at han akker seg enn at jeg gjør det, velsignet være den guddommelige,» mumlet hun, banket i dørkarmen av tre og kysset anhenget hun hadde rundt halsen. Hun sendte Morrigan et sideblikk. «Jeg likte den katta.»

«Det gjorde jeg også,» sa Morrigan.

«Ja, det kan jeg se.» Stemmen hadde en bitter undertone, og Morrigan merket seg at hun rygget forsiktig unna, noen centimeter av gangen. «Kom igjen, inn med deg. De venter på deg på kontoret hans.»

Morrigan skyndte seg inn, men ble stående et øyeblikk ved døren mellom kjøkkenet og gangen. Hun så kokka ta et stykke kritt og skrive SKJØKENKAT – DØ på tavlen, nederst på en lang liste der de nyeste oppføringene var FÅRDERVA FISK, GAMLE TOMS JERTEINFARK, FLOM I NORD-FLOR og SAUSEFLEKER PÅ FINESTE DUKEN.

«Jeg kan anbefale flere glimrende barnepsykologer i Stor-Sjakkelfoss.»

Den nye saksbehandleren hadde ikke rørt teen og småkakene. Hun hadde reist to og en halv time med tog fra hovedstaden samme morgen, og gått fra togstasjonen til Kråkheslottet i et bedrøvelig duskregn. Det våte håret lå klistret til hodet, og kåpen var gjennomvåt. Morrigan greide ikke å komme på noe bedre botemiddel for den slags elendighet enn te og småkaker, men det virket ikke som om kvinnen var interessert.

«Det er ikke jeg som har laget teen,» sa Morrigan. «Hvis det er det du er redd for.»

Kvinnen ignorerte henne. «Doktor Fossum er berømt for sitt arbeid med forbannede barn. Du har sikkert hørt om ham. Doktor Lægreid er også svært respektert, hvis du foretrekker en mildere, mer moderlig behandling.»

Faren til Morrigan kremtet, ille til mote. «Det blir ikke nødvendig.»

Korvus hadde utviklet en svak rykning ved venstre øye som bare dukket opp under disse obligatoriske møtene, som fant sted en gang i måneden. Morrigan tok det som et tegn på at han ikke kunne fordra dem, han heller. Ved siden av det kullsvarte håret og den krumme nesen var dette det eneste far og datter hadde felles.

«Morrigan trenger ikke rådgivning,» fortsatte han. «Hun er et forstandig barn. Hun er fullt klar over sin situasjon.»

Saksbehandleren tok sjansen på å kaste et raskt blikk på Morrigan, som satt ved siden av henne i sofaen og forsøkte å sitte i ro. Disse besøkene slepte seg alltid av gårde. «Jeg vil ikke være taktløs, kansler, men … det er ikke så mye tid. Alle eksperter er enige om at vi nå går inn i det siste året av denne æraen. Det siste året før aftentid.» Morrigan så bort, ut av vinduet, på leting etter noe annet å tenke på, slik hun alltid gjorde når noen sa a-ordet. «Du forstår nok at dette er en viktig overgangsperiode for –»

«Har du listen?» spurte Korvus med et snev av utålmodighet. Han så megetsigende på klokken på kontorveggen.

«J-ja – ja, s-selvfølgelig.» Hun tok et ark ut av mappen sin og skalv bare så vidt. Hun var ganske flink, tenkte Morrigan, tatt i betraktning at dette bare var andre gang hun var der. Den forrige saksbehandleren hadde stort sett bare hvisket, og ville ha oppfattet det å sitte i samme sofa som Morrigan som ensbetydende med å lokke til seg en katastrofe. «Skal jeg lese den høyt? Den er ganske kort denne måneden – det er bra, frøken Kråkh,» sa hun stivt.

Morrigan visste ikke hva hun skulle si. Hun kunne ikke egentlig påta seg æren for noe hun ikke hadde kontroll over.

«Vi kan starte med hendelsene som krever kompensasjon: Sjakkelfoss bystyre har bedt om sju hundre kred for skader på en paviljong under en haglskur.»

«Jeg trodde vi var enige om at ekstremvær ikke lenger med sikkerhet kunne tilskrives min datter,» sa Korvus. «Etter at den skogbrannen i Vulf viste seg å være påsatt. Ikke sant?»

«Jo, kansler. Men det finnes imidlertid et vitne som har antydet at det denne gangen er Morrigans feil.»

«Hvem?» ville Korvus vite.

«En mann som jobber på postkontoret, overhørte frøken Kråkh si til sin bestemor at det virkelig hadde vært aldeles nydelig vær i Sjakkelfoss i det siste.» Saksbehandleren kikket på notatene sine. «Haglværet begynte fire timer senere.»

Korvus sukket tungt, lente seg bakover i stolen og sendte Morrigan et irritert blikk. «Ja vel. Fortsett.»

Morrigan rynket pannen. Hun hadde aldri i sitt liv sagt at «det virkelig hadde vært aldeles nydelig vær i Sjakkelfoss i det siste». Hun husket riktignok at hun hadde snudd seg mot bestemor på postkontoret den dagen og sagt «Så varmt det er!», men det var ikke akkurat det samme.

«En mann fra området, Thomas Bratseth, døde nylig av hjerteinfarkt. Han var –»

«Ja, jeg vet at han var gartneren vår,» avbrøt Korvus. «Forferdelig synd. Det har gått ut over hortensiaene. Morrigan, hva gjorde du med den gamle mannen?»

«Ingenting.»

Korvus så skeptisk ut. «Ingenting? Absolutt ingenting?»

Hun tenkte seg om et øyeblikk. «Jeg sa at blomsterbedene var pene.»

«Når?»

«For omtrent et år siden.»

Korvus og saksbehandleren vekslet blikk. Kvinnen sukket lavt. «Familien hans har en uhyre storsinnet holdning til det hele. De ber ikke om annet enn at du dekker utgiftene til begravelsen, betaler universitetsutdannelsen til barnebarna hans og gir en gave til den hjelpeorganisasjonen han likte best.»

«Hvor mange barnebarn?»

«Fem.»

«Si at jeg betaler for to. Fortsett.»

«Rektor på Sjakkelfoss – Åh!» Kvinnen skvatt til da Morrigan lente seg frem for å ta en småkake, men roet seg igjen da hun skjønte at hensikten ikke var å oppnå fysisk kontakt. «Øh … Ja. Rektor på Sjakkelfoss barneskole har endelig sendt oss regningen for brannskadene. To tusen kred bør være nok.»

«Det sto i avisen at kantinedamen lot platene på komfyren stå på natten over,» sa Morrigan.

«Korrekt,» sa saksbehandleren og holdt blikket stivt festet til arket hun satt med. «Det sto også at hun gikk forbi Kråkheslottet dagen før og fikk øye på deg i hagen.»

«Og så?»

«Hun sa at du så henne inn i øynene.»

«Det gjorde jeg slettes ikke.» Morrigan kjente at blodet begynte å koke. Den brannen var ikke hennes skyld. Hun søkte aldri blikket til noen hun møtte. Hun kunne reglene. Kantinedamen skrønte for å slippe å få problemer selv.

«Alt sammen står i politirapporten.»

«Hun er en løgnhals.» Morrigan snudde seg mot faren, men han nektet å møte blikket hennes. Trodde han virkelig at det var hennes skyld? Kantinedamen hadde innrømmet at hun hadde glemt å slå av platene på komfyren! Dette var så urettferdig at magen til Morrigan slo knute på seg. «Hun lyver. Aldri i verden om jeg –»

«Takk, nå holder det,» glefset Korvus. Morrigan sank sammen i sofaen og la armene stramt i kors over brystet. Faren kremtet igjen og nikket til kvinnen. «Du kan videresende regningen til meg. La oss bli ferdige med listen, vær så snill. Jeg har en lang dag med møter foran meg.»

«D-det var alt når det gjelder det økonomiske,» sa hun og trakk en dirrende finger i en rett strek nedover arket. «Frøken Kråkh trenger bare å forfatte tre skriftlige beklagelser denne måneden. Én til en kvinne fra området, fru Cornelia Malouf, for hoftebruddet hennes –»

«Altfor gammel til å gå på skøyter,» mumlet Morrigan.

«– én til Sjakkelfoss Syltetøyforening for et ødelagt parti marmelade, og én til en gutt som heter Pål Gildeskål, som tapte Store Ulvmark delstatsmesterskap i staving forrige uke.»

Øynene til Morrigan ble dobbelt så store som vanlig. «Jeg ønsket ham jo bare lykke til!»

«Nettopp, frøken Kråkh,» sa saksbehandleren og rakte listen til Korvus. «Du burde ha visst bedre. Jeg forstår det slik at du leter etter en ny privatlærer igjen, kansler?»

Korvus sukket. «Assistentene mine har snakket med samtlige byråer i Sjakkelfoss, og noen helt inne i hovedstaden. Det virker som om vår store nasjon er rammet av en alvorlig tørke på privatlærerfronten.» Han hevet et tvilende øyebryn.

«Hva skjedde med frøken …» Saksbehandleren sjekket notatene sine. «Løvdal, ikke sant? Sist vi snakket sammen, sa du at hun klarte seg riktig fint.»

«Et veikt kvinnemenneske,» sa Korvus og smilte hånlig. «Hun var her knapt en uke. Bare forsvant en ettermiddag og kom aldri tilbake, ingen vet hvorfor.»

Det var ikke sant. Morrigan visste hvorfor.

Frøken Løvdal var så redd for forbannelsen at hun ikke kunne være i samme rom som eleven sin. Morrigan syntes det var noe underlig og uverdig over at noen sto på den andre siden av en dør og ropte grommiske verbbøyninger til henne. Hun ble mer og mer irritert, før hun til slutt stakk en ødelagt penn gjennom nøkkelhullet, la munnen rundt enden på den og blåste svart blekk rett i ansiktet på frøken Løvdal. Hun kunne godt innrømme at det ikke var hennes mest ærefulle øyeblikk.

«Vårt kontor har en kort liste over lærere som er åpne for å arbeide med forbannede barn. En svært kort liste,» sa saksbehandleren og trakk på skuldrene, «men det kan hende det er noen som –»

Korvus holdt hånden i været for å stanse henne. «Det ser jeg ingen grunn til.»

«Unnskyld?»

«Du sa det selv, det er ikke lenge til aftentid.»

«Jo, men … det er fremdeles et år til –»

«Ikke desto mindre. Det blir jo å kaste bort tid og penger nå, ikke sant?»

Morrigan kikket opp. Farens ord traff henne som et støt. Til og med saksbehandleren så overrasket ut. «Med all mulig respekt, kansler – vi i Folkeregisterets avdeling for forbannede barn regner det ikke som bortkastet. Vi mener at utdannelse er en viktig del av enhver barndom.»

Korvus ble smal i blikket. «Men å betale for en utdannelse virker nokså meningsløst når denne bestemte barndommen er i ferd med å bli forkortet. Jeg for min del mener vi ikke hadde trengt å gjøre det i det hele tatt. Jeg kunne like godt ha sendt jakthundene mine på skole – de kommer sannsynligvis til å leve lenger, og de er mye nyttigere for meg.»

Morrigan ga fra seg et kort, brått uuff, som om faren hadde kastet en diger murstein i magen på henne.

Der kom den. Sannheten hun alltid skjøv vekk, som hun kunne ignorere, men aldri glemme. Sannheten hun og alle andre forbannede barn kjente innerst i margen, hadde tatovert på hjertet: Når aftentidskvelden kommer, skal jeg dø.

«Jeg er sikker på at mine venner i Vintersjø-partiet ville vært enige med meg,» fortsatte Korvus og så olmt på saksbehandleren, uten å legge merke til hvor molefonken Morrigan var. «Spesielt de som kontrollerer finansieringen av den vesle avdelingen deres.»

Det ble stille lenge. Saksbehandleren sendte Morrigan et sideblikk og begynte å samle sammen sakene sine. Morrigan dro kjensel på glimtet av medlidenhet som gled over ansiktet til kvinnen, og hatet henne for det.

«Ja vel. Jeg skal gi avdelingen beskjed om beslutningen din. Farvel, kansler. Frøken Kråkh.» Saksbehandleren skyndte seg ut av kontoret uten å kaste et blikk over skulderen. Korvus trykket på en knapp på skrivebordet for å tilkalle assistentene sine.

Morrigan reiste seg. Hun hadde lyst til å skrike høyt til faren, men i stedet lød stemmen skjelvende og engstelig. «Skal jeg …?»

«Gjør hva du vil,» glefset Korvus og bladde gjennom dokumentene på skrivebordet. «Bare ikke forstyrr meg.»

Kjære fru Malouf

Jeg er lei for at du ikke er noe god til å gå på skøyter.

Jeg er lei for at du syntes det var lurt å gå på skøyter selv om du er tusen år gammel og har skjøre knokler som kan brekke hvis det blåser litt.

Jeg er lei for at du brakk hoften. Jeg mente det ikke. Jeg håper du kommer deg fort. Jeg ber om unnskyldning og ønsker deg god bedring.

Med vennlig hilsen

Morrigan Kråkh

Morrigan lå henslengt på gulvet i stue nummer to og skrev de siste setningene om igjen med pen håndskrift på et nytt ark, som hun la i en konvolutt hun ikke forseglet. Dels fordi hun visste at Korvus ville sjekke brevet før det ble sendt, og dels i tilfelle spyttet hennes kunne forårsake plutselig død eller konkurs.

Raske skritt som klikk-klakket i gangen, fikk henne til å stivne. Hun kikket på klokken på veggen. Den var tolv. Det kunne være bestemor som kom hjem etter å ha drukket formiddagste med vennene sine. Eller stemoren, Iris, som lette etter noen hun kunne klandre for en ripe i sølvtøyet eller en rift i gardinene. Stue nummer to var som regel et bra sted å gjemme seg – det var det mørkeste værelset i huset, for solen nådde sjelden inn dit. Ingen likte seg der, bortsett fra Morrigan.

Lyden ble svakere. Morrigan pustet ut. Hun strakte hånden mot radioen og vred seg gjennom hvinende, sprakende kanaler med den vesle messingknotten til hun fant en radiostasjon som sendte nyheter.

«Den årlige vinterdragejakten fortsetter i den nordøstre delen av Store Ulvmark denne uken, og over førti omstreifende reptiler er nå mål for Utrydningsstyrken for farlige dyr. USFD har mottatt stadig flere meldinger om at folk har påtruffet drager i nærheten av Dypfossen spa og rekreasjonssenter, et populært feriemål for …» Morrigan lot nyhetsoppleserens snobbete, nasale stemme dure i bakgrunnen mens hun begynte på neste brev.

Kjære Pål

Jeg er lei for at du trodde det bare var én S i MELASSE.

Jeg er lei for at du er en idiot.

Jeg er lei for å høre at du tapte stavekonkurransen fordi du er en idiot. Jeg ber på det sterkeste om unnskyldning hvis jeg har skapt problemer for deg. Jeg lover at jeg aldri skal ønske deg lykke til igjen, din utakknemlige lille

Med hilsen

Morrigan Kråkh

Nå var det noen på nyhetene som fortalte at de hadde mistet hjemmene sine i flommen i Flor, og gråt over kjæledyr og mennesker de var glad i, som ble tatt av vannet da gatene var blitt forvandlet til elver. Morrigan ble litt lei seg og håpet Korvus hadde rett i at været ikke var hennes skyld.

Kjære Sjakkelfoss Syltetøyforening

Unnskyld meg, men det finnes da verre ting her i verden enn marmelade som smaker vondt?

«Neste: Kan aftentid komme før vi tror?» spurte nyhetsoppleseren. Morrigan stivnet. A-ordet igjen. «De fleste eksperter er enige om at det fortsatt er ett år igjen før inneværende æra er omme, men en liten gruppe alternative kronologer tror vi kan komme til å feire aftentidskvelden langt tidligere enn som så. Treffer de spikeren på hodet, eller er de bare en gjeng hønsehoder?» En liten grøsning gled nedover nakken til Morrigan, men hun brydde seg ikke om den. Hønsehoder, tenkte hun trassig.

«Men først: Flere uroligheter i hovedstaden i dag etter hvert som ryktene om en nært forestående mangel på vunder sprer seg,» fortsatte den nasale nyhetsoppleseren. «En talsperson for Skrall-konsernet kommenterte disse bekymringene på en pressekonferanse i formiddag.»

En dempet mannsstemme klang over et bakteppe av mumlende journalister. «Det er ingen krise i Skrallkonsernet. Jeg kan ikke understreke sterkt nok at ryktene om energimangel i republikken er fullstendig grunnløse.»

«Snakk høyere!» ropte noen i bakgrunnen.

Mannen hevet stemmen litt. «Republikken er like full av vunder som den alltid har vært, og vi fortsetter å høste fruktene av denne naturressursen, som finnes i overflod.»

«Herr Jahr,» ropte en reporter. «Har du noen kommentar til meldingene om omfattende strømstans og funksjonsfeil i vunderlig teknologi i delstatene Sørlys og Fjerne Østsang? Er Esra Skrall klar over disse problemene? Han lever jo svært tilbaketrukket, men vil han nå stå frem og snakke om dette problemet offentlig?»

Jahr kremtet. «Jeg gjentar, dette er ikke annet enn tåpelige rykter og skrekkpropaganda. Våre topp moderne overvåkningssystemer viser ingen knapphet på vunder og ingen funksjonsfeil i vunderlige apparater. Jernbanenettet i landet fungerer perfekt, og det samme gjør strømnettet og den vunderlige helsetjenesten. Hva herr Skrall angår, er han fullt klar over at det hviler et stort ansvar på Skrall-konsernet, som landets eneleverandør av vunder og alle biprodukter. Vi arbeider like hardt som vi alltid har gjort –»

«Jahr, det har vært spekulert i hvorvidt vundermangelen kan ha noe med forbannede barn å gjøre. Har du noen kommentar til det?»

Morrigan mistet pennen.

«Jeg – nå vet jeg ikke … Nå vet jeg ikke helt hva du mener,» stotret Jahr og hørtes ut som om han ble tatt på sengen.

Reporteren fortsatte. «Vel, Sørlys og Fjerne Østsang har til sammen tre forbannede barn oppført i sine delstatsregistre – i motsetning til delstaten Flor, som for øyeblikket ikke har noen forbannede barn og ikke har vært berørt av vundermangel. Store Ulvmark har også ett registrert forbannet barn, datteren til den fremstående politikeren Korvus Kråkh – blir det den neste delstaten som rammes av denne krisen?»

«Jeg gjentar, det er ingen krise –»

Morrigan stønnet og slo av radioen. Nå fikk hun skylden for noe som ikke hadde skjedd engang. Hvor mange skriftlige beklagelser ble hun nødt til å forfatte neste måned? Hun fikk krampe i hånden bare ved tanken.

Hun sukket og tok pennen hun hadde mistet.

Kjære Sjakkelfoss Syltetøyforening

Unnskyld for det med marmeladen.

Hilsen

M. Kråkh

Faren til Morrigan var kansler i Store Ulvmark, den største av Vintersjø-republikkens fire delstater. Han var en veldig opptatt og viktig mann, og de sjeldne gangene han var hjemme til middag, fortsatte han som regel å jobbe mens han spiste. Til venstre og høyre for ham satt Venstre og Høyre, hans alltid tilstedeværende assistenter. Korvus hadde for vane å sparke assistentene sine og ansette nye, så han hadde gitt opp å lære seg hva de egentlig het.

«Send et notat til general Viken, Høyre,» sa han da Morrigan satt ved bordet den kvelden. Rett overfor henne satt stemoren, Iris, og helt nede ved den andre enden av bordet satt bestemor. Ingen så på Morrigan. «Kontoret hans må sende inn et budsjett for det nye feltsykehuset senest tidlig på våren.»

«Ja, kansler,» sa Høyre og holdt opp noen blå stoffprøver. «Og når det gjelder de nye møbeltrekkene til kontoret ditt?»

«Det himmelblå, tror jeg. Snakk med min kone om det der. Det er hun som er eksperten på sånt. Ikke sant, vennen min?»

Iris smilte strålende. «Den gravmyrtblå, skatten min,» sa hun med en klingende, lett latter. «Den står til øynene dine.»

Stemoren til Morrigan så ikke ut som om hun hørte hjemme i Kråkheslottet. Med hår som spunnet gull og solbrun hud (et minne fra sommeren, for hun hadde nettopp «avstresset» seg på de vakre strendene i sørøstre Flor) sto hun ikke i stil til Kråkh-familiens midnattssvarte hår og bleke, sykelige hudfarge. Kråkhene ble aldri brune.

Morrigan trodde det kanskje var derfor faren likte Iris så godt. Hun var helt annerledes enn de andre. Der hun satt i den dystre spisestuen, så hun ut som et eksotisk kunstverk han hadde kjøpt med seg hjem fra ferie.

«Venstre, har vi hørt noe fra Leir 16 om utbruddet av meslinger?»

«Under kontroll, sjef, men de opplever fortsatt strømstans.»

«Hvor ofte?»

«En gang i uken, av og til to ganger. Det er urolig i grensebyene.»

«I Store Ulvmark? Er du sikker?»

«Ikke noe i nærheten av opprørene i slumområdene i Sørlys, sjef. Bare lett panikk.»

«Og de tror det skyldes knapphet på vunder? Tullprat. Vi har jo ingen problemer her. Kråkheslottet har aldri fungert bedre. Se på de lampene – klare som dagen. Magasinene våre må være breddfulle.»

«Ja, sjef,» sa Venstre og så litt ille berørt ut. «Det … har jo folk lagt merke til.»

«Å, sutre, sutre, sutre,» kvekket en stemme i den andre enden av bordet. Bestemor hadde som vanlig kledd seg om til middag, og var iført lang, svart kjole med edelstener rundt halsen og på fingrene. Det strie, stålgrå håret var samlet i en formidabel topp på hodet. «Jeg tror ikke det finnes noen vundermangel. Bare snyltere som ikke har betalt strømregningen. Hvis denne Esra Skrall slutter å forsyne dem med vunder, skjønner jeg ham godt.» Hun skar biffen sin opp i små, blodige biter mens hun snakket.

«Avlys alle avtaler i morgen,» sa Korvus til assistentene sine. «Jeg avlegger grensebyene et besøk, gir folk en klapp på skulderen. Det burde stoppe munnen på dem.»

Bestemor lo kort og stygt. «Du burde heller klappe til dem. Du er jo utstyrt med ryggrad, Korvus – kanskje du skulle bruke den?»

Ansiktet til Korvus surnet. Morrigan prøvde å la være å smile. En gang hadde hun hørt en av tjenestepikene hviske at bestemor var «en grusom gammel rovfugl forkledd som fin dame». Morrigan var i all hemmelighet helt enig, men hun hadde oppdaget at hun egentlig likte grusomheten, så lenge den ikke var rettet mot henne.

«Det – det er buddagen i morgen, sjef,» sa Venstre. «Det er meningen at du skal holde en tale for de ettertraktede barna her i området.»

«Himmel og hav, du har rett, Venstre.» (Ha, ha, tenkte Morrigan og forsynte seg med gulrøtter. Jeg trodde det het rett høyre.) «Noe så irriterende. Men jeg kan vel ikke avlyse i år igjen. Hvor og når?»

«Rådhuset. Klokken tolv,» sa Høyre. «Der er det barn fra Sankt Kristoffer-skolen, Maria Sadelmakers akademi og Sjakkelfoss barneskole.»

«Greit.» Korvus sukket misfornøyd. «Men ring Budstikka. Sørg for at de har noen der som dekker det.» Morrigan svelget en munnfull brød. «Hva er buddagen?»

Som så ofte når Morrigan sa noe, snudde alle seg mot henne med et lett overrasket uttrykk i ansiktet, som om hun var en lampe som plutselig hadde fått bein og begynt å steppe over gulvet.

Det var stille et øyeblikk, og så –

«Kanskje vi kunne invitere fattigskolene til rådhuset,» fortsatte faren som om ingen hadde sagt noe. «Det er god reklame, å gjøre ting for underklassen.»

Bestemor stønnet. «Men herregud, Korvus, du trenger bare én idiot av en unge som du kan posere sammen med på et bilde, og det er hundrevis å velge mellom. Bare velg det mest fotogene barnet, ta det i hånden og dra derfra. Det er ikke nødvendig å gjøre ting mer komplisert enn som så.»

«Hm,» sa han og nikket. «Du har helt rett, mor. Send meg saltet, er du grei, Venstre.»

Høyre kremtet forsiktig. «Tja, sjef … det er kanskje ikke så dumt å inkludere de mindre privilegerte skolene. Det kan hende det skaffer oss førstesiden.»

«Du trenger jo større oppslutning blant velgerne på landsbygda,» la Venstre til mens han skyndte seg nedover langs bordet for å hente saltet.

«Du trenger ikke være diskré, Venstre.» Korvus hevet et øyebryn og sendte sin datter et sideblikk. «Jeg trenger større oppslutning blant velgerne overalt.»

Morrigan kjente et ørlite stikk av dårlig samvittighet. Hun visste at farens største utfordring her i livet var å prøve å beholde populariteten blant velgerne i Store Ulvmark samtidig som hans eneste barn var ansvarlig for all motgang som rammet dem. Hver dag slo det Korvus Kråkh at det var et mirakel at han nå var inne i sitt femte år som delstatens kansler, til tross for dette handikappet, og hver dag bekymret han seg for om han kunne få denne usannsynlige flaksen til å vare i enda et år.

«Men mor har rett, det er best å ikke gjøre arrangementet overfylt,» fortsatte han. «Finn en annen måte å skaffe meg førstesiden på.»

«Er det en auksjon?» spurte Morrigan.

«Auksjon?» glefset Korvus. «Hva i svarte er det du snakker om?»

«Buddagen.»

«Men herregud, da.» Han laget en utålmodig lyd og vendte oppmerksomheten mot dokumentene sine igjen. «Iris. Forklar.»

«Buddagen,» begynte Iris og rettet ryggen selvhøytidelig, «er den dagen da barn som har fullført barneskolen, mottar et utdanningsbud, hvis de er heldige nok til å få det.»

«Eller rike nok til å få det,» la bestemor til.

«Ja,» fortsatte Iris og virket litt irritert over avbrytelsen. «Hvis de er veldig intelligente, eller begavet, eller hvis foreldrene deres er velstående nok til å bestikke noen, kommer det en respektabel person fra en fin utdanningsinstitusjon og byr på dem.»

«Får alle et bud?» spurte Morrigan.

«Nei, himmel og hav!» lo Iris og kastet et blikk på tjenestepiken som nettopp hadde kommet inn for å sette en terrin med saus på bordet. «Hvor skulle vi fått tjenere fra hvis alle hadde utdannelse?» la hun overdrevent hviskende til.

«Men det er urettferdig,» protesterte Morrigan og rynket pannen da hun så tjenestepiken skynde seg ut av rommet, rød i ansiktet. «Og jeg skjønner ingenting. Hva er det de byr på?»

«På gleden av å ha oppsyn med et barns utdannelse,» avbrøt Korvus utålmodig og viftet seg i ansiktet med hånden som om han ville feie vekk hele samtalen. «Æren av å forme morgendagens unge hoder og så videre. Hold opp med disse spørsmålene, dette angår ikke deg. Venstre, når er det jeg skal møte formannen i landbrukskomiteen på torsdag?»

«Klokken tre, sjef.»

«Kan jeg bli med?»

Korvus blunket gjentatte ganger, og rynket brynene så pannen ble full av dype furer.

«Hvorfor i all verden vil du være med på møtet med formannen i –»

«På buddagen, mener jeg. I morgen. Seremonien i rådhuset.»

«Du?» sa stemoren. «På en buddagseremoni? Hvorfor det?»

«Jeg bare –» Morrigan stanset og var plutselig usikker. «Tja, jeg har jo bursdag denne uken. Det kunne være bursdagsgaven min.» Familien så fortsatt tomt på henne, noe som bekreftet Morrigans mistanker om at de hadde glemt at hun fylte elleve i overmorgen. «Jeg tenkte det kunne være gøy …» Stemmen døde hen, og hun stirret ned i tallerkenen og ønsket inderlig at hun ikke hadde åpnet munnen i det hele tatt.

«Det er ikke gøy,» sa Korvus hånlig. «Det er politikk. Og nei, det kan du ikke. Helt utelukket. Tåpelig idé.»

Morrigan sank ned i stolen og følte seg liten og dum. Hva hadde hun egentlig ventet? Korvus hadde rett, det var en tåpelig idé.

Familien Kråkh spiste middag i anspent taushet i flere minutter, helt til –

«Men vet du hva, sjef,» sa Høyre prøvende. Bestikket til Korvus landet skramlende på tallerkenen. Han satte et truende blikk i assistenten sin.

«Hva er det?»

«J-jo … hvis du – og jeg sier ikke at du burde gjøre det, men hvis du – tar med deg datteren din, så kan det kanskje bidra til å, øh, gi folk et mildere inntrykk av deg. På en måte.»

Venstre vred seg i stolen. «Sjef, jeg tror Høyre har … eh, rett.» Korvus stirret sint på ham, og Venstre fortsatte raskt og nervøst. «D-det jeg mener, er at meningsmålingene viser at innbyggerne i Store Ulvmark oppfatter deg som litt … øh, utilnærmelig.»

«Reservert,» skjøt Høyre inn.

«Det kan umulig skade din oppslutning blant velgerne å minne folk på at du snart blir en … en s-sørgende far. Og i journalistenes øyne vil det kanskje gjøre arrangementet usedvanlig, eh, interessant.»

«Hvor usedvanlig?»

«Førsteside-usedvanlig.»

Korvus sa ingenting. Morrigan syntes hun så det rykke i det venstre øyet.

KAPITTEL TO

Buddagen

«Du snakker ikke til noen, Morrigan,» mumlet faren for hundrede gang den formiddagen mens han skyndte seg opp steintrappen til rådhuset med lange skritt, så hun strevde med å holde følge. «Du skal sitte på scenen sammen med meg, der alle kan se deg. Er det forstått? Og du våger ikke å få noe til å … skje. Ingen hoftebrudd eller – eller vepsesvermer, eller stiger som faller ned, eller …»

«Haiangrep?» foreslo Morrigan hjelpsomt.

Korvus snudde seg mot henne, og purpurrøde flekker blomstret opp over hele ansiktet hans. «Synes du dette er morsomt? Alle i rådhuset kommer til å følge med på deg, og det du gjør, påvirker deres oppfatning av meg. Går du bevisst inn for å ødelegge karrieren min?»

«Nei,» sa Morrigan og tørket vekk litt sint spytt fra ansiktet. «Ikke bevisst.»

Morrigan hadde vært i rådhuset flere ganger, som regel når farens popularitet var på sitt laveste og han trengte at familien offentlig viste at de sto bak ham. Sjakkelfoss’ viktigste bygning var omgitt av steinsøyler, lå i skyggen av et enormt klokketårn i jern og så svært dystert ut. Tårnet med uret – som Morrigan riktignok som regel unngikk å se på – var imidlertid mye mer interessant.

Himmeluret var ikke noe vanlig ur. Det hadde ikke visere, og ingen streker markerte timene. Det var bare en rund glasskive som rommet en tom himmel som endret seg etter hvert som æraen skred frem – fra morgentids blekrosa daggry via gyllenklare daghøy og videre til solsvinns solnedgangsoransje glød og til slutt stadig mer dunkelblå skyming.

I dag – akkurat som alle andre dager dette året – var de i skyming. Morrigan visste at det betydde at det ikke var lenge til himmeluret ville gli over i den femte og siste fargen i syklusen; aftentids beksvarte, stjernebestrødde mørke. Æraens siste døgn.

Men det var fortsatt et år til. Morrigan ristet tanken ut av hodet og fulgte etter faren opp trappen.

Den store hallen, som vanligvis var dunkel og full av gjenlyd, summet av forventning. Hundrevis av barn fra hele Sjakkelfoss hadde strømmet inn i sine beste søndagsklær, guttene med vannkjemmet hår og jentene med musefletter og bånd og hatter. De satt rakrygget på stolradene under det velkjente, strenge blikket til president Vintersjø. Portrettet av ham hang i alle hjem, butikker og offentlige bygninger i republikken – han holdt alltid øye med dem, ruvet alltid over dem.

Den løsslupne lyden ble til summende mumling da Morrigan og Korvus satte seg bak podiet på scenen. Uansett hvor Morrigan så, var det blikk som smalnet mot henne.

Korvus la en hånd på skulderen hennes i et keitete, unaturlig forsøk på å vise faderlig hengivenhet mens noen reportere fra lokalavisene tok bilder av dem. Helt klart førstesidestoff, tenkte Morrigan – den dødsdømte datteren og hennes snart sørgende far, et tindrende tragisk par. Hun forsøkte å se ekstra fortapt ut, og det var ikke så lett når hun ble blendet av blitslys.

Etter en jublende avsynging av Vintersjø-republikkens nasjonalsang (Utad! Oppad! Fremad! Hubba!) åpnet Korvus seremonien med en skrekkelig kjedelig tale. Han ble fulgt av ulike rektorer og lokale forretningsfolk som måtte si noe, alle sammen. Og så satte endelig borgermesteren av Sjakkelfoss frem et skinnende blankt treskrin og begynte å lese opp budene. Morrigan rettet seg opp i stolen, fylt av en forventning hun ikke egentlig kunne forklare.

«‘Madame Honora Salvi fra Silkeland ballettkompani,’» leste han på forsiden av den første konvolutten han trakk opp, «‘ønsker å inngi bud på Molly Jessen.’»

Det kom et begeistret hvin fra tredje rad, og Molly Jessen spratt opp fra stolen og skyndte seg opp på scenen for å neie og ta imot konvolutten som inneholdt brevet med budet.

«Flotte saker, frøken Jessen. Snakk med en av funksjonærene bakerst i salen etter seremonien, så forklarer de veien til intervjurommet.»

Han trakk opp en ny konvolutt. «‘Major Jakob Jæger fra Giftigskog krigsskole ønsker å inngi bud på Mikkel Hammersborg.’»

Vennene og familien til Mikkel jublet da han tok imot budet.

«‘Henrik Slisse, eier og innehaver av Slisses slangesenter, ønsker å inngi bud på Anita Kalmar som herpetologilærling’ – milde måne, noe så fascinerende!»

Budrunden fortsatte i nesten en time. Barna i salen fulgte nervøst med hver gang en ny konvolutt ble trukket opp av skrinet. Hver kunngjøring ble hilst med gledesrop fra mottakeren og foreldrene og et unisont, skuffet sukk fra alle andre.

Morrigan begynte å få maur i kroppen. Buddagen var egentlig ikke så interessant lenger. Hun hadde trodd det skulle være spennende. Hun hadde ikke regnet med at den murrende, gnagende sjalusien skulle samle seg i magen mens hun så barn etter barn gripe tak i konvolutter som inneholdt en eller annen slags strålende fremtid hun selv aldri skulle få oppleve. Noe Iris hadde sagt, ga gjenlyd i hodet. Du venter da vel ikke å få et bud selv? Kjære vene.

Morrigan kjente blodet strømme til ansiktet da hun husket latteren til Iris. Hun forsøkte å kjempe imot den plutselige, paniske trangen til å flykte ut av den kvelende varme salen.

Det brøt ut jubel på første rad da Kåre Jordalen fikk et bud fra fru Gjertrud Omland fra velrenommerte Vintersjø akademi, en offentlig skole i hovedstaden. Det var hans andre bud denne dagen – det første kom fra et geologisk institutt i Flor, den rikeste delstaten i republikken, der det fantes rubin- og safirgruver.

«Nei og nei,» sa borgermesteren og klappet seg på den store magen da Kåre hentet konvolutt nummer to og viftet med den over hodet, noe som fikk familien i salen til å juble enda høyere. «To bud! Dette er litt av en sensasjon. Det første dobbeltbudet vi har hatt i Sjakkelfoss på ganske mange år. Flotte saker, gutt, flotte saker. Du har en stor avgjørelse å ta. Og nå … å, vi har et anonymt bud på … på …»

Borgermesteren stanset, kikket bort på området der de viktige gjestene satt, og så på konvolutten igjen. Han kremtet. «På Morrigan Kråkh.»

Det ble stille. Morrigan blunket.

Hadde hun innbilt seg det? Nei – Korvus reiste seg så vidt fra stolen og så sint på borgermesteren, som trakk hjelpeløst på skuldrene.

«Frøken Kråkh?» sa han og vinket henne frem.

Et kor av hvisking steg brått opp fra salen, lik en flokk fugler som ble skremt på flukt.

Det er en feil, tenkte Morrigan. Det er et bud på en annen.

Hun tittet ned på rekkene med barn, og alt hun så, var sinte ansikter og pekende fingre. Hadde rådhuset plutselig blitt dobbelt så stort? Dobbelt så lyst? Det føltes som om en lyskaster skinte rett mot hodet hennes.

Borgermesteren vinket på henne igjen, og så misfornøyd og utålmodig ut. Morrigan trakk pusten dypt inn og tvang beina til å reise seg og gå mot ham mens hvert skritt skapte et ulidelig ekko mellom takbjelkene. Hun tok imot konvolutten med en skjelvende hånd og kikket opp på borgermesteren, ventet at han skulle le henne rett opp i ansiktet og snappe den fra henne igjen. Denne er ikke til deg! Men han bare så på henne med en dyp, bekymret rynke mellom øyebrynene.

Morrigan snudde konvolutten med hamrende hjerte, og der var det, i elegant, skrå håndskrift – navnet hennes. Frøken Morrigan Kråkh. Den var virkelig til henne. Til tross for at stemningen i salen ble mer og mer anspent, følte Morrigan seg lettere innvendig. Hun måtte anstrenge seg for å ikke le.

«Flotte saker, frøken Kråkh,» sa borgermesteren og smilte kunstig. «Nå kan du sette deg igjen, og så snakker du med en av funksjonærene bakerst i salen etter seremonien.»

«Gregers –» sa Korvus i en advarende tone. Borgermesteren trakk på skuldrene igjen.

«Det er tradisjon, Korvus,» hvisket han. «Ikke bare det – det er lovpålagt.»

Seremonien fortsatte, og Morrigan satte seg igjen, stille og sjokkert. Hun våget ikke å åpne budet. Faren satt helt urørlig og kikket ned på den elfenbenshvite konvolutten med noen sekunders mellomrom, som om han hadde lyst til å nappe den ut av hendene hennes og sette fyr på den. Morrigan stakk den i kjolelommen, for sikkerhets skyld, og holdt hardt i den mens ytterligere åtte barn tok imot sine bud. Hun håpet seremonien snart var over. Til tross for borgermesterens tapre forsøk på å gå muntert videre som om ingenting hadde skjedd, kunne hun kjenne hundrevis av brennende øyne på seg.

«‘Fru Anitra Aschehoug fra Devereaux institutt for unge damer’ – aldri hørt om det – ‘ønsker å inngi et bud på … på …’» Stemmen til borgermesteren døde hen. Han tok et lommetørkle opp av lommen og tørket svetten av pannen. «‘På Morrigan Kråkh.’»

Denne gangen gispet salen. Morrigan beveget seg som i drømme da hun hentet sitt andre bud den dagen. Uten så mye som å sjekke om det var hennes navn som sto på forsiden, la hun konvolutten – som var rosa og luktet søtt – i lommen sammen med den andre.

Bare noen minutter senere ble Morrigans navn ropt opp for tredje gang. Hun stormet frem for å hente budet fra oberst van Lövenhöek ved Harmon militærakademi, kom seg tilbake på plass så raskt som mulig og holdt blikket bestemt festet på skoene sine. Hun forsøkte å ignorere sommerfuglsvermen som holdt fest i magen. Det var vanskelig å la være å smile bredt.

En mann på tredje rad reiste seg. «Men hun er forbannet! Dette er helt feil,» ropte han. Kona hans trakk ham i armen og forsøkte å hysje på ham, men han nektet å la seg hysje på. «Tre bud? Aldri hørt maken!» Samtykkende mumling spredde seg i salen.

Morrigan kjente gleden flakke som en døende gassflamme. Mannen hadde rett. Hun var forbannet. Hva kunne et forbannet barn egentlig gjøre med tre bud? Hun kom aldri til å få lov til å takke ja til dem.

Borgermesteren strakte hendene frem for å be om stillhet. «Min gode mann, vi er nødt til å fortsette, ellers blir vi her i hele dag. Hvis dere kan være så snille å falle til ro, skal jeg komme til bunns i denne svært uvanlige utviklingen etter seremonien.»

Hvis borgermesteren håpet at roen skulle gjenopprettes, kom han til å bli skuffet, for da han tok opp neste konvolutt, sto det:

«‘Jupiter Nord ønsker å inngi et bud på’ … Men det var da som bare. ‘Morrigan Kråkh.’»

Rådhushallen eksploderte da både barn og foreldre spratt opp, ropte i munnen på hverandre mens ansiktene ble både røde og rosa og forlangte å få vite hva denne galskapen skulle bety. Fire bud! To var uvanlig, tre høyst usedvanlig, men fire? Det var uhørt!

Det gjensto å kunngjøre tolv bud. Borgermesteren skyndte seg gjennom dem mens ansiktet løste seg opp i svett lettelse hver gang han leste et navn som ikke var Morrigans. Endelig famlet hånden rundt på bunnen av skrinet og kom opp igjen uten å holde i noe.

«Det var den siste konvolutten,» sa han og lukket øynene takknemlig. Stemmen dirret. «K-kan alle barn som har mottatt bud, vennligst gå bakerst i salen, og så, øh, vil funksjonærene våre vise dere til intervjurommene, der dere kan, eh, treffe deres vordende faddere. Alle andre … dere kommer sikkert til å … nettopp. Betyr på ingen måte at dere ikke er veldig flinke og, eh … ja.» Han vinket vagt mot forsamlingen, som oppfattet det som et tegn på at de kunne gå hjem.

Korvus sverget på at han skulle gjøre noe, han skulle anlegge sak, han skulle få borgermesteren avsatt – men borgermesteren insisterte på å følge reglene. Morrigan måtte få møte budgiverne hvis hun hadde lyst til det.

Det hadde hun veldig lyst til.

Morrigan visste selvfølgelig at hun aldri i verden kunne godta noen av budene. Hun visste også godt at så snart disse mystiske fremmede oppdaget at de hadde budt på et forbannet barn, kom de til å trekke tilbake budet, og antagelig løpe så fort de kunne i motsatt retning. Men det ville være uhøflig å ikke møte dem, i det minste, tenkte hun. Siden de hadde reist så langt og sånn.

Beklager, øvde hun seg i tankene, men jeg står i registeret over forbannede barn. Jeg skal dø når aftentid kommer. Takk for at du har viet meg tid og interesse.

Ja. Høflig og rett på sak.

Hun ble vist inn i et rom med nakne vegger og et skrivebord med en stol på hver side. Det føltes som et avhørslokale … og var det kanskje også, på en måte, tenkte Morrigan. Poenget med møtet mellom fadder og barn var at barnet kunne stille så mange spørsmål det ville, og fadderen var nødt til å svare ærlig. Det var en av de få tingene hun hadde fått med seg i den kjedelige buddagtalen faren hadde holdt.

Ikke at Morrigan skulle stille noen spørsmål, sa hun til seg selv. Takk for at du har viet meg tid og interesse, gjentok hun bestemt i tankene.

En mann med fjonete, brunt hår satt på den ene stolen og nynnet en liten melodi for seg selv. Han hadde grå dress og briller med metallinnfatning som han skjøv oppover på neseryggen med en blek, smal finger. Han smilte rolig og ventet på at Morrigan skulle sette seg.

«Frøken Kråkh. Mitt navn er Jahr. Takk for at du ville snakke med meg.» Mannen snakket lavt og tydelig, i kortfattede setninger. Det var noe kjent med stemmen. «Jeg er her på vegne av arbeidsgiveren min. Han vil gjerne tilby deg en lærlingplass.»

Talen Morrigan hadde øvd på, raste ut av hodet. Det flagret litt i magen igjen. En bitte liten, optimistisk sommerfugl hadde akkurat kommet ut av puppen. «Hva … slags lærlingplass?»

Jahr smilte. Bitte små rynker samlet seg i utkanten av de mørke, uttrykksfulle øynene. «En lærlingplass i selskapet hans, Skrall-konsernet.»

«Skrall-konsernet?» sa hun og rynket pannen. «Det betyr at du jobber for –»

«Esra Skrall. Ja. Den mektigste mannen i hele republikken.» Han så ned i bordet. «Den nest mektigste, burde jeg si. Nest etter vår store president.»

Plutselig visste Morrigan hvor hun hadde hørt den stemmen før. Dette var den mannen som hadde snakket om vundermangel på radioen.

Han så ut akkurat sånn som han burde, tenkte hun – alvorlig og ordentlig. De hvite, edderkoppaktige hendene lå fast foldet foran ham, huden var så blek at den nesten var gjennomskinnelig. Han var ikke så veldig ung. Men han var ikke gammel. Det var ikke noe uregjerlig ved ham, ingenting som skjemmet hans ulastelig velpleide ytre bortsett fra et tynt, hvitt arr som delte venstre øyebryn på midten, og et stenk av sølvgrått hår i tinningene. Til og med bevegelsene var nøyaktige og gjennomtenkte, som om han ikke kunne kaste bort energi på unødvendige gester. En gjennomført behersket mann.

Morrigan knep øynene sammen. «Og hva i all verden vil den nest mektigste mannen i republikken med meg?»

«Jeg er ikke den rette til å svare på hvorfor Skrall vil det han vil,» sa Jahr og løsnet de foldede hendene et øyeblikk for å rette på brillene igjen. «Jeg er bare assistenten hans. Jeg gjør det han ønsker. Og akkurat nå er hans ønske at du skal bli eleven hans, frøken Kråkh … og arvingen hans.»

«Arvingen hans? Hva betyr det?»

«Det betyr at han ønsker at du en dag skal ta hans plass og drive Skrall-konsernet, bli rikere og mektigere enn du noen gang har kunnet drømme om, og lede den flotteste, mest innflytelsesrike og mest lønnsomme organisasjonen som noen gang har eksistert.»

Morrigan blunket. «Hjemme får jeg ikke engang lov til å slikke på konvolutter.»

Jahr trakk litt på smilebåndet. «Jeg tror ikke du kommer til å slikke på konvolutter i Skrall-konsernet heller.»

«Så hva kommer jeg til å gjøre der?» Morrigan ante ikke hvorfor i all verden hun spurte om det. Hun forsøkte å komme på hva det var hun hadde planlagt å si. Noe om å være forbannet. Takk for at du har viet meg tid …

«Du skal lære å styre et imperium, frøken Kråkh. Og du skal lære det av den som kan det best. Skrall er en strålende dyktig og begavet mann. Han skal lære deg alt han kan, ting han hittil ikke har lært en levende sjel.»

«Ikke deg engang?»

Jahr lo lavt. «Spesielt ikke meg. Når læretiden er over, kommer du til å være sjef for Skrall-konsernets avdelinger for gruvedrift, ingeniørvirksomhet, produksjon og teknologi. Over hundre tusen ansatte i hele republikken. Som alle vil rapportere til deg.»

Morrigan sperret øynene opp.

«Hver eneste borger, hver eneste husholdning i dette landet kommer til å stå i takknemlighetsgjeld til deg. Du blir deres livline – den som sørger for at de får varme, strøm, mat, underholdning. Alt de trenger, alt de ønsker seg … alt sammen er avhengig av vunder, og alt besørges av deres venner hos Skrall-konsernet. Av deg.»

Nå snakket han så lavt at han nesten hvisket. Morrigan lente seg nærmere.

«Esra Skrall er nasjonens fremste helt,» fortsatte han. «Han er mer enn som så – han er deres velvillige gud, den som er kilde til alt som gir dem hygge og glede. Det eneste mennesket som besitter evnen til å høste, fordele og beherske vunder. Republikken er fullstendig avhengig av ham.»

Blikket hadde fått fanatikerens foruroligende glød. Den ene munnviken krøllet seg oppover i et underlig lite smil. Morrigan trakk seg unna. Hun lurte på om Jahr var glad i Esra Skrall, eller redd for ham, eller ønsket at han var ham. Eller alle tre tingene på en gang.

«Forsøk å forestille deg det, frøken Kråkh,» hvisket han. «Forestill deg hvordan det må føles å være så elsket. Så respektert og nødvendig. En dag, hvis du jobber hardt og gjør det Skrall lærer deg … kommer det til å være deg.»

Hun kunne absolutt forestille seg det. Hun hadde forestilt seg det, hundre ganger, hvordan det måtte føles å være likt i stedet for fryktet. Å se folk smile i stedet for å rykke til når hun kom inn i et rom. Det var en av de tingene hun oftest dagdrømte om.

Men det var ikke noe mer enn det, tenkte Morrigan og jaget tanken bort. En dagdrøm. Hun rettet seg opp, pustet dypt inn og tvang stemmen til ikke å dirre.

«Jeg kan ikke ta imot tilbudet, herr Jahr. Jeg står i registeret over forbannede barn. Jeg skal … jeg skal … ja, du vet. T-takk for at du har viet meg tid og –»

«Åpne den,» sa Jahr og nikket mot konvolutten hun holdt i hånden.

«Hva er det i den?»

«Kontrakten din.»

Morrigan ristet forvirret på hodet. «H-hvafornoe?»

«Det er fast prosedyre.» Han trakk så vidt på den ene skulderen. «Alle barn som innleder et studium som støttes av noen, må underskrive en kontrakt, og i tillegg få en forelder eller verge til å underskrive.»

Vel, der røyk det, tenkte Morrigan. «Far kommer aldri til å skrive under.»

«Overlat det problemet til oss.» Han tok en sølvpenn opp av jakkelommen og la den på bordet. «Du trenger bare å skrive under. Skrall tar seg av alt sammen.»

«Men du forstår ikke, jeg kan ikke –»

«Jeg forstår alt sammen, frøken Kråkh.» Jahr så oppmerksomt på henne, og de mørke øynene trengte inn i hennes. «Men du trenger ikke bekymre deg for forbannelser eller registre eller aftentid. Du trenger aldri mer bekymre deg for noe som helst. Ikke så lenge du er hos Esra Skrall.»

«Men –»

«Skriv under.» Han nikket mot pennen. «Skriv under, og jeg lover: En dag kommer du til å kunne kjøpe og selge hvert eneste menneske som noen gang har gjort deg ulykkelig.»

De glitrende øynene og det rolige, hemmelighetsfulle smilet fikk Morrigan til å tro – bare et øyeblikk – at han og Esra Skrall på et eller annet vis var i stand til å se at det fantes en fremtid for henne som hun selv aldri hadde drømt om at kunne finnes.

Hun strakte seg etter pennen, og så nølte hun. Et siste spørsmål brant i henne, det viktigste spørsmålet av dem alle sammen. Hun kikket opp på Jahr.

«Hvorfor meg?»

Hun hørte en høy bankelyd. Døren fløy opp, og en oppskjørtet borgermester snublet inn.

«Jeg er fryktelig lei for det, frøken Kråkh,» sa han og presset et lommetørkle mot pannen. Han hadde svetteflekker på dressen, og det vesle han hadde igjen av hår, sto rett opp. «Det virker som om noen ville gjøre narr av deg. Ikke bare deg, oss også.»

«N-narr?»

Korvus spankulerte inn bak ham. Munnen var en stram strek. «Der er du. Vi skal dra.» Han grep Morrigan i armen og dro henne ut av rommet. Stolen hennes veltet og skramlet i gulvet.

«Ingen av de såkalte budgiverne dine har kommet,» sa borgermesteren og forsøkte å få igjen pusten der han fulgte etter dem ut i salen. «Jeg klandrer meg selv for dette. Jeg burde ha forstått det. Harmon militæretellerannet, Devereaux damedings … ingen har hørt om dem. De er oppdiktet, skjønner du.» Han så fra Morrigan til faren hennes og tilbake igjen. «Fryktelig lei for å ha utsatt deg for dette, Korvus, gamle venn. Du er ikke sint, håper jeg?»

Korvus så rasende på borgermesteren.

«Men vent –» begynte Morrigan.

«Skjønner du ingenting?» spurte faren med kald, hard stemme. Han snappet konvoluttene fra henne. «Jeg er gjort til latter. Noen syntes dette var festlig. Ydmyket! Av min egen valgkrets!»

Morrigan rynket pannen. «Så dere sier at de som bød på meg –»

Borgermesteren vred på seg. «Aldri har eksistert. Det er derfor ingen av dem dukket opp. Jeg beklager at du måtte vente.»

«Men det jeg prøver å si, er at en av dem dukket opp. Herr Jahr er her på vegne av –» Morrigan stanset halvveis i setningen og pilte inn i intervjurommet igjen.

Stolen var tom. Ingen penn, ingen kontrakt. Han hadde forsvunnet. Morrigan gispet da hun så det tomme rommet. Hadde Jahr sneket seg ut mens de kranglet? Hadde han ombestemt seg? Eller hadde han også gjort narr av henne?

Da lyset gikk opp for henne, var det som å få en støvel i magen.

Selvfølgelig var det en spøk. Hvorfor skulle den mektigste og viktigste forretningsmannen i hele republikken ville ha henne som lærling? Som arving? Tanken var jo rett og slett latterlig. Morrigan ble rød i kinnene da en bølge av skam skylte over henne. Hvordan var det mulig å være så lettlurt?

«Nå er det nok av dette tøyset,» sa Korvus. Han rev konvoluttene i småbiter, og Morrigan så sørgmodig på at de flagret ned mot gulvet lik snø.

Den skinnende blanke, svarte vognen med Morrigan og faren kjørte bort fra rådhuset. Korvus var taus. Oppmerksomheten var allerede vendt mot den evige bunken av dokumenter i skinnkofferten mens han forsøkte å redde det som var igjen av arbeidsdagen. Som om formiddagens ulykkelige hendelser aldri hadde funnet sted.

Morrigan snudde seg og så på mengden av glade barn og foreldre som strømmet fra bygningen ut på gaten mens de skravlet og viftet med budbrevene sine. Hun kjente et skarpt stikk av misunnelse.

Det gjør ikke noe, sa hun til seg selv. Hun blunket voldsomt mens tårene sved i øynene. Det er noe tull, alt sammen. Det gjør ikke noe.

Det virket ikke som om folkemengden løste seg opp. Faktisk var så mange mennesker i ferd med å samle seg i gaten at vognen måtte stanse helt. En strøm av mennesker skyndte seg forbi på vei mot rådhuset mens de så opp på noe på himmelen.

«Lavrans,» bjeffet Korvus og banket i taket for å varsle kusken. «Hvorfor stanser vi? Få disse menneskene vekk.»

«Jeg prøver, kansler, men –»

«Nå skjer det!» var det noen som ropte. «Det nærmer seg!» Folkemengden svarte med jubel. Morrigan strakte hals og forsøkte å se hva som foregikk. Folk omfavnet hverandre på gaten – ikke bare buddagbarna, men alle, mens de plystret og huiet og kastet hattene opp i luften.

«Hvorfor er de …» begynte Morrigan, men så stanset hun og lyttet. «Hvorfor ringer de med klokkene?»

Korvus sendte henne et underlig blikk. Dokumentene gled ut av hånden og flagret utover gulvet i vognen da han dyttet døren opp og sprang ut på gaten. Morrigan fulgte etter, og da hun kikket opp, så hun hva alle menneskene hadde løpt mot.

Tårnet.

Himmeluret forandret seg. Morrigan så den dunkelblå skymingen bli mørkere, bli safirblå, bli marineblå og til slutt uutgrunnelig, bunnløs svart. Som et blekkhus på himmelen. Som et svart hull som hadde kommet for å svelge hele verden.

Klokkene kimet for aftentid.

Den natten lå Morrigan våken i mørket.

Klokkene hadde kimet helt til midnatt, da de brått ble erstattet av en knugende stillhet. De hadde vært en advarsel, et signal til alle om at aftentid nærmet seg … men etter midnatt trengte de ikke kime lenger. Aftentid var her. Æraens siste døgn hadde begynt.

Morrigan visste at hun burde være redd, og lei seg, og bekymret – og hun var jo det, hun var alt det der. Men først og fremst var hun sint.

Hun var blitt lurt. Denne æraen skulle jo vare i tolv år. Alle sa det – Korvus, bestemor, alle saksbehandlerne Morrigan hadde hatt, kronologene på nyhetene. Et tolv år langt liv var for kort som det var, men elleve?

Nå som himmeluret var blitt svart, skyndte alle ekspertene seg å si at de lenge hadde hatt en mistanke, de hadde sett tegnene, de hadde vært på nippet til å erklære offentlig at etter deres mening var dette året, denne vinteren, æraens siste.

Ja ja, sa alle sammen. Så er dette en elleveårig æra, da. Alle kan gjøre feil, og ett år forandrer jo ikke så mye.

Bortsett fra at det forandret alt, selvfølgelig.

Hurra for meg som fyller mitt år, tenkte Morrigan ulykkelig. Hun la kosekaninen Elmer godt til rette i armkroken, der han hadde sovet hver eneste natt så lenge hun kunne huske, presset ham tett inntil seg og forsøkte å få sove.

Men så hørte hun en lyd. En veldig liten lyd som egentlig knapt var en lyd – som en svak hvisking eller luftstrøm. Hun skrudde på lampen, og rommet ble fylt av lys.

Det var tomt. Hjertet til Morrigan slo raskere. Hun spratt opp og så seg rundt, kikket under sengen, rev opp døren til klesskapet – ingenting.

Nei. Ikke ingenting.

Noe.

Et lite, hvitt rektangel stakk seg ut mot de mørke gulvplankene. Noen hadde stukket en konvolutt inn under døren. Hun tok den opp. Det knirket i døren da hun åpnet den for å kikke ut i gangen. Det var ingen der.

På konvolutten sto det skrevet noe med slurvete håndskrift og tykt, svart blekk:

Jupiter Nord i Det vunderlige selskap ønsker å by på frøken Morrigan Kråkh. Igjen.

«Det vunderlige selskap,» hvisket Morrigan.

Hun rev konvolutten opp og trakk ut to ark. Det ene var et brev, det andre en kontrakt – som var maskinskrevet og så veldig offisiell ut, med to underskrifter nederst. Over ordet FADDER sto den store, rotete underskriften til Jupiter Nord. Den andre, over FORELDER ELLER VERGE, greide hun ikke å lese, og ikke dro hun kjensel på den heller. Det var i alle fall ikke farens underskrift.

Over det tredje ordet – KANDIDAT – var det tomt. Ledig.

Morrigan følte seg fullstendig forvirret mens hun leste brevet.

Kjære frøken Kråkh

Gratulerer! Et av våre medlemmer har valgt deg ut som kandidat for opptak i Det vunderlige selskap.

Vi gjør oppmerksom på at du ikke er garantert opptak. Antall medlemmer i selskapet er uhyre begrenset, og hvert år konkurrerer flere hundre håpefulle kandidater om å få en plass blant våre aspiranter.

Hvis du ønsker å slutte deg til selskapet, vennligst signer vedlagte kontrakt og returner den til fadderen din senest den siste dagen i vinteren i ellevte. Opptaksprøvene begynner til våren.

Vi ønsker deg lykke til.

Hilsen
eldste G. Kvist
Storsnut palé
Ingenlund, FS

Nederst på arket, tydelig rablet ned i all hast, sto en kort melding som fikk hjertet til Morrigan til å banke raskere:

Gjør deg klar
J.N.

KAPITTEL TRE

Døden kommer til middag

Til og med gatene i trøtte, konservative Sjakkelfoss våknet til liv på aftentidskvelden.

I den brosteinslagte Imperiegaten hadde det gått fra munter summing av godt humør om morgenen til høylytt, hemningsløs festing de siste timene før midnatt. På hvert hjørne sto det grupper av gatemusikanter som spilte for mynter og konkurrerte om oppmerksomheten til alle som gikk forbi. Fargede lykter kjempet om plassen med serpentiner og lyslenker, og overalt luktet det øl, brent sukker og kjøtt som ble grillet på spidd.

Det svarte himmeluret ruvet over festlighetene. Ved midnatt kom det til å bli lysere og få morgentids farge – en lys, løfterik rosa – når våren i første ankom og alle fikk en ny start. Det var en usedvanlig kveld, full av muligheter.

Det vil si – for alle bortsett fra Morrigan Kråkh. For Morrigan bød denne kvelden bare på én mulighet. Når klokkene kimte ved midnatt, skulle hun dø – i likhet med alle andre barn som var blitt født for nøyaktig elleve år siden, på forrige aftentid. Da hadde de elleve korte årene i hennes uhellsvangre liv nådd sin ende, og forbannelsen ble endelig oppfylt.

Familien Kråkh feiret. På en måte.

Tilstelningen i huset på bakketoppen var dyster. Belysningen var dempet, og gardinene var trukket for. Til middag hadde de livretten til Morrigan – lammekoteletter, ovnsbakt pastinakk og erter med mynte. Korvus kunne ikke fordra pastinakk og tillot som regel aldri at det ble servert når han var hjemme til middag, men nå satt han bister og taus mens tjenestepiken hauget opp et digert berg av pastinakk på tallerkenen hans. Morrigan syntes det sa veldig mye om hvilken finfølelse denne kvelden krevde.

Rommet var stille, bortsett fra den svake skrapingen av sølvtøy mot porselen. Morrigan var bevisst på hver eneste munnfull mat hun svelget, på hver eneste slurk kaldt vann. Hun hørte hvert eneste tikk fra klokken på veggen lik et trommeslag fra et musikkorps som tvang henne til å marsjere nærmere og nærmere øyeblikket da hun ikke lenger skulle finnes.

Hun håpet det skulle være smertefritt. Hun hadde lest et eller annet sted at når et forbannet barn døde, gikk det som regel raskt og fredelig for seg – akkurat som å sovne. Hun lurte på hva som kom til å skje etterpå. Var det sant at hun ville komme til bestestedet, sånn som kokka hadde sagt en gang? Fantes virkelig guddommeligvesenet, og kom det til å ta henne imot med åpne armer, sånn som hun var blitt lovet? Morrigan måtte håpe det. Hun orket rett og slett ikke å tenke på alternativet. Da hun hadde hørt kokkas historier om hjerteløsvesenet som holdt til på verstestedet, sov hun med lyset på i en uke.

Det føltes veldig rart å feire den kvelden hun skulle dø. Det føltes ikke som en bursdag. Det føltes ikke som en feiring i det hele tatt. Det var mer som å ha begravelsen sin før man døde.

Akkurat idet hun lurte på om noen kom til å si noen ord om henne, kremtet Korvus. Morrigan, Iris og bestemor så på ham, og hendene stanset på vei opp til munnen med gafler fulle av lam og erter.

«Jeg, øh, ville bare si,» begynte han, og så virket det som om det stanset opp for ham. «Jeg ville bare si …»

Blikket til Iris ble sløret, og hun klemte hånden hans oppmuntrende. «Fortsett, du, vennen min.»

«Jeg ville …» Han forsøkte en gang til, og kremtet høylytt. «Jeg ville si at … at lammet er veldig godt. Perfekt tilberedt. Rosa og fint.»

Det lød samtykkende mumling rundt bordet, og så klirret det i bestikk da alle fortsatte å spise. Det gikk opp for Morrigan at bedre enn som så ble det antagelig ikke. Og hun kunne ikke si seg uenig når det gjaldt lammet.

«Ja, hvis ingen har noe imot det,» sa Iris og tørket seg pertentlig rundt munnen med linservietten. «Jeg har ikke tilhørt denne familien så veldig lenge, men jeg tenkte at det kanskje passet seg at jeg sa noe i kveld.»

Morrigan rettet seg opp i ryggen. Dette burde bli bra. Kanskje Iris kom til å be om unnskyldning for at hun tvang Morrigan til å ha på seg den stikkende chiffonkjolen med masse rysjer i bryllupet. Eller kanskje hun kom til å fortelle at selv om hun knapt hadde sagt ti ord til Morrigan etter at hun flyttet inn, så elsket hun henne virkelig som sin egen datter, og hun skulle bare ønske de kunne fått mer tid sammen, og hun kom til å savne Morrigan noe fryktelig og kom sikkert til å gråte masse i begravelsen og ødelegge sminken sin, sånn at den rant i stygge, svarte bekker nedover det pene ansiktet – men hun kom ikke til å bry seg om hvor fæl hun så ut engang, for hun kom bare til å tenke på skjønne, skjønne Morrigan. Morrigan la ansiktet i ydmyke, fredfylte folder.

«Korvus visste ikke helt om jeg burde si noe, men jeg vet at Morrigan ikke har noe imot det …»

«Bare si noe,» sa Morrigan. «Det går fint. Jeg mener det, bare fortsett.»

Iris strålte mot henne (for aller første gang), og ble så oppildnet at hun reiste seg fra stolen. «Korvus og jeg skal ha barn.»

Det ble stille i rommet – og så lød et høyt krasj fra døren, der tjenestepiken mistet et fat. Korvus forsøkte å smile til sin unge hustru, men det ble en grimase.

«Jaha?» sa Iris oppfordrende. «Skal dere ikke gratulere oss?»

«Kjære deg, Iris,» sa bestemor og ga svigerdatteren et iskaldt smil. «Det kan muligens hende at denne nyheten ville ha blitt tatt litt bedre imot i en noe mindre følelsesladet stund. For eksempel dagen etter at mitt eneste barnebarn skal forlate oss på tragisk vis i en alder av elleve.»

Pussig nok ble Morrigan i litt bedre humør av det hun sa. Det var kanskje det aller mest sentimentale hun hadde hørt bestemor si noen gang. Helt uventet fikk hun litt varme følelser for den grusomme gamle rovfuglen.

«Men dette er jo noe fint! Skjønner du ikke det?» sa Iris og så på Korvus for at han skulle støtte henne. Han klemte fingrene rundt neseryggen som om han forsøkte å presse vekk en migrene. «Det er som … livssyklusen. Ja vel, så det ene livet slukkes, men et nytt kommer til verden. Jeg mener, det er praktisk talt et mirakel!»

Bestemor stønnet lavt.

Iris ga seg ikke. «Du får et nytt barnebarn, Ornella. Korvus får en ny datter. Eller en sønn! Hadde ikke det vært vidunderlig? En liten gutt, Korvi, du sa jo at du alltid har ønsket deg en gutt. Han kan ha på seg små svarte dresser, så han matcher pappaen sin.»

Morrigan forsøkte å la være å le av det morske ansiktet til faren.

«Ja. Strålende,» sa han, men det lød ikke overbevisende. «Men kanskje vi skal feire senere.»

«Men … Morrigan synes ikke det gjør noe. Ikke sant, Morrigan?»

«Hva er det jeg ikke synes gjør noe?» spurte Morrigan. «At jeg skal viskes ut for bestandig om noen timer, og du planlegger antrekkene til den som skal erstatte meg? Nei da, det gjør ingen ting.» Hun dyttet en gaffel full av pastinakk inn i munnen.

«Men himmel og hav, da!» hveste bestemor og så rasende nedover bordet mot sønnen sin. «Vi skulle ikke nevne d-ordet.»

«Det var ikke meg,» protesterte Korvus.

«Jeg sa ikke ‘dø’, bestemor,» sa Morrigan. «Jeg sa ‘viskes ut for bestandig’.»

«Ja vel, hold opp med det der. Faren din får vondt i hodet.»

«Iris sa ‘slukkes’. Det er mye verre.»

«Er det ingen som bryr seg om at jeg er med barn?» skrek Iris og trampet med foten.

«Er det ingen som bryr seg om at jeg snart skal dø?» skrek Morrigan til svar. «Kan vi vær så snill å snakke om meg et øyeblikk?»

«Jeg sa at du ikke skulle bruke d-ordet!» tordnet bestemor.

Det banket høyt på inngangsdøren, tre ganger. Stillheten senket seg.

«Hvem i all verden kommer nå – i kveld av alle kvelder?» hvisket Iris. «Journalister? Allerede?» Hun glattet til håret og kjolen og holdt opp en skje for å speile seg i den.

«Gribber. Akkurat, ja, de prøver å gjøre et skup?» sa bestemor. Hun pekte på tjenestepiken. «Send dem vekk med ditt mest foraktelige flir.»

Like etter hørte de en kort, mumlende samtale fra hallen, etterfulgt av skritt av tunge støvler på vei opp gangen mens tjenestepikens engstelige protester lød like bak dem.

Hjertet til Morrigan hamret for hvert skritt. Skjer det nå? tenkte hun. Er det døden som kommer for å hente meg? Bruker døden støvler?

En mann kom til syne i døråpningen, som en silhuett mot lyset utenfor.

Han var høy og slank, med brede skuldre. Ansiktet var halvveis skjult av et tykt ullskjerf, og den andre halvdelen besto av fregner, årvåkne blå øyne og en lang, bred nese.

Den over én åtti lange kroppen var iført en blå frakk over en tettsittende dress med perlemorsknapper – elegant, men litt på skjeve, som om han nettopp hadde kommet fra selskap og hadde begynt å kle av seg på vei hjem. På frakkeslaget hadde han festet en liten, gyllen V. Han sto bredbent med hendene i bukselommene og lente seg avslappet mot dørkarmen, som om han hadde tilbrakt halve livet akkurat der og ikke kunne tenke seg et sted han følte seg mer hjemme. Som om det var han som eide Kråkheslottet og familien Kråkh bare var middagsgjestene hans.

Blikket hans fant Morrigans. Han smilte bredt. «Hei på deg.»

Morrigan sa ingenting. Det var helt stille, bortsett fra klokken som tikket på veggen.

«Beklager at jeg er så sen,» fortsatte han, og stemmen ble litt dempet av skjerfet. «Var på fest på en avsidesliggende øy i Jet-Jaks-Jaida. Kom i snakk med en skjønn gammel mann, trapesartist – fascinerende fyr, svingte seg en gang over en aktiv vulkan til inntekt for en god sak – og så glemte jeg hele tidsforskjellen. Huff, så dum jeg er. Men blås i det, nå er jeg her. Har du sakene dine? Jeg står parkert på forsiden. Er det pastinakk? Nammenam.»

Bestemor må ha vært i sjokk, for hun sa ikke et ord da mannen snappet til seg en stor bit ovnsbakt pastinakk rett fra fatet, spiste den og slikket fingrene fornøyd. Faktisk virket det som om hele familien Kråkh hadde mistet evnen til å snakke, ikke minst Morrigan.

Det var stille ganske lenge mens den ubudne gjesten gynget på hælene og ventet, høflig og forventningsfull, helt til noe gikk opp for ham.

«Jeg har fortsatt på meg hatten, ikke sant? Du godeste. Noe så uhøflig.» Han hevet et øyebryn mot de forbløffede tilhørerne. «Ikke bli redde nå – jeg er rødtopp.»

«Rødtopp» var mildt sagt, tenkte Morrigan og forsøkte å skjule hvor paff hun ble da han tok av seg hatten. «Årets rødtopp» eller «Kong Rødtopp» eller «President Rødtopp fra Rødtopp-stiftelsen for uhelbredelige rødtopper» ville ha vært mer dekkende. Den skinnende kobberrøde manken kunne antagelig ha vunnet konkurranser. Han viklet løs skjerfet han hadde rundt hodet, og avslørte et skjegg med en rødtone som ikke var så mye mindre sjokkerende.

«Øh,» sa Morrigan, for mer veltalende enn som så var hun ikke akkurat da. «Hvem er du?»

«Jupiter.» Han så seg rundt i rommet etter tegn til at noen dro kjensel på navnet. «Jupiter Nord? Jupiter Nord fra Det vunderlige selskap? Fadderen din?»

Fadderen hennes. Jupiter Nord. Hennes fadder. Morrigan ristet vantro på hodet. Var det noen som gjorde narr av henne igjen?

Hun hadde underskrevet kontrakten. Selvfølgelig hadde hun underskrevet kontrakten, bare fordi det hadde vært deilig og fantastisk å late som – bare i fem minutter – at alt sammen var sant. At det faktisk fantes noe som het Det vunderlige selskap, og at de hadde invitert henne – Morrigan Kråkh, av alle mennesker! – til å bli medlem. At hun kom til å leve lenge nok til å starte opptaksprøvene til våren. At det lå en spennende fremtid og ventet på henne på den andre siden av aftentid.

Selvfølgelig hadde hun satt signaturen sin på den ledige plassen nederst. Hun tegnet til og med en liten, svart kråke ved siden av navnet sitt, for å skjule at det hadde dryppet en klatt blekk fra pennen.

Og så kastet hun det i peisen.

Hun hadde ikke et øyeblikk trodd at noe av det var virkelig. Ikke egentlig. Ikke innerst inne.

Endelig fikk Korvus talens bruk tilbake. «Uhørt!»

«Prosit,» sa Jupiter og gjorde et nytt forsøk på å få Morrigan med seg fra spisesalen og ut i gangen. «Jeg er redd vi er helt nødt til å skynde oss, Morrigan. Hvor mange kofferter har du?»

«Kofferter?» gjentok hun og følte seg treg og tett i pappen.

«Kjære vene,» da han. «Du har pakket, ikke sant? Blås i det, vi skaffer deg en tannbørste når vi kommer frem. Jeg regner med at dere allerede har sagt farvel, men vi har tid til en rask runde med kyss og klem før vi drar.»

Jupiter fulgte opp dette besynderlige forslaget (som familien Kråkh aldri hadde hørt maken til) ved å skynde seg rundt bordet og omfavne hver eneste Kråkh etter tur. Morrigan visste ikke om hun skulle le eller løpe sin vei da han bøyde seg frem og plantet et høylytt, vått kyss på farens forferdede ansikt.

«Nå holder det!» freste Korvus og reiste seg fra stolen. At mannen dukket uanmeldt opp i Kråkheslottet på aftentid, var én ting, men at han hadde fikse ideer om å gi fysisk uttrykk for hengivenhet, se, det var noe ganske annet. «Du er ikke fadder for noen. Forlat dette huset umiddelbart, før jeg tilkaller bygarden.»

Jupiter smilte som om trusselen kilte litt. «Å jo, det er jeg, kansler Kråkh. Jeg er fadderen til dette nokså skilpaddetrege, men ellers henrivende barnet. Alt sammen er helt etter loven, og det er ingenting fordekt ved det, det lover jeg. Hun underskrev kontrakten. Jeg har den her.»

Han rev opp et krøllete, medtatt ark fullt av brettemerker. Morrigan kjente det igjen. Jupiter pekte på underskriften hennes, som sto der sammen med den lille svarte kråken og blekkflekken hun hadde kommet i skade for å lage.

Men det var umulig.

«Jeg skjønner ingenting,» sa Morrigan og ristet på hodet. «Jeg så den brenne helt opp.»

«Å, men det er en vunderlig kontrakt.» Han viftet skjødesløst med den. «Den lager identiske kopier av originalen med en gang du skriver under. Men da skjønner jeg hvorfor den er svidd i kantene.»

«Jeg har aldri skrevet under på den der,» sa Korvus.

Jupiter trakk på skuldrene. «Jeg har aldri bedt deg gjøre det.»

«Jeg er faren hennes! Uten min underskrift er ikke kontrakten gyldig!»

«Så lenge den er underskrevet av en voksen verge, er den gyldig, og –»

«Vunderlige kontrakter er ulovlige,» sa bestemor, som endelig hadde fått talens bruk tilbake, «ifølge Loven om misbruk av vunder. Vi burde få deg arrestert.»

«Tja, da er det best dere skynder dere, jeg har bare noen minutter til rådighet,» sa Jupiter og hørtes ut som om han kjedet seg. Han kikket på klokken. «Morrigan, vi er helt nødt til å dra. Tiden er i ferd med å løpe ut.»

«Jeg vet at tiden er i ferd med å løpe ut,» sa Morrigan. «Du har tatt feil, herr Nord. Du kan ikke være fadderen min. Jeg har bursdag i dag.»

«Ja, selvfølgelig! Gratulerer med dagen.» Han hadde tydelig tankene et helt annet sted, og gikk bort til vinduet for å kikke ut bak gardinene. «Men er det greit for deg at vi feirer det litt senere? Det begynner å bli ganske sent, og –»

«Nei, du skjønner ikke hva jeg mener,» avbrøt hun. Ordene føltes tunge og tørre i munnen, men hun tvang dem ut. «Jeg står i registeret over forbannede barn. Det er aftentid i kveld. Jeg skal dø ved midnatt.»

«Du er meg da en negativ nellik.»

«Det var derfor jeg satte fyr på kontrakten. Den er verdiløs. Beklager.»

Nå sto Jupiter og stirret nervøst ut av vinduet med rynket panne. «Men du underskrev faktisk kontrakten før du satte fyr på den,» sa han uten å se på henne. «Og hvem sier at du skal dø? Du trenger ikke å dø hvis du ikke vil.»

Korvus smelte neven i bordet. «Dette er helt uakseptabelt! Hvem tror du at du er, som bare valser inn i mitt hjem og gjør hele familien opprørt med dette tullballet?»

«Jeg har sagt hvem jeg er.» Jupiter lød tålmodig, som om han snakket til et tåpelig barn. «Jeg heter Jupiter Nord.»

«Og jeg er Korvus Kråkh, delstatskansler i Store Ulvmark og høyt ansett medlem av Vintersjø-partiet,» sa Korvus og skjøt brystkassen frem. Nå var han i gang. «Jeg forlanger at du forlater huset umiddelbart, og lar meg få sørge over min datters død i fred.»

«Sørge over din datters død?» gjentok Jupiter. Han tok to rolige skritt mot Korvus og stanset, og øynene glitret. Håret på armene til Morrigan reiste seg. Stemmen til Jupiter sank en hel oktav og klang av et kaldt, stillferdig raseri som var helt fryktelig å høre på. «Kan det virkelig være den datteren som står rett foran deg, du mener? Hun som beviselig er aldeles praktfullt og strålende i live?»

Korvus freste og pekte på klokken på veggen mens hånden skalv av indignasjon. «Vel, bare vent noen timer!»

Morrigan kjente noe snøre seg sammen i brystet, og visste ikke helt hvorfor. Hun hadde alltid visst at hun kom til å dø på aftentid. Det hadde faren og bestemoren aldri lagt skjul på. Det burde ikke ha vært noen overraskelse at Korvus så til de grader hadde avfunnet seg med hennes skjebne, men plutselig gikk det opp for Morrigan at i hans øyne kunne hun like godt vært død allerede. I hjertet hans hadde hun kanskje vært død i årevis.

«Morrigan,» sa Jupiter, i en tone som var veldig annerledes enn den han nettopp hadde brukt overfor faren. «Har du ikke lyst til å leve?»

Morrigan rykket til. Hva slags spørsmål var det? «Det spiller ingen rolle hva jeg vil.»

«Jo, det gjør det,» insisterte han. «Det spiller en veldig, veldig stor rolle. Akkurat nå er det det eneste som betyr noe.»

Blikket fløy fra faren til bestemoren til stemoren. Alle så oppmerksomt på henne, urolig, som om de så henne ordentlig for første gang.

«Selvfølgelig har jeg lyst til å leve,» sa hun lavt. Det var aller første gang hun sa det høyt. Den stramme følelsen i brystet letnet litt.

«Lurt av deg.» Jupiter smilte, og skyen som hadde lagt seg over ansiktet, forsvant like fort som den hadde kommet. Han snudde seg mot vinduet igjen. «Døden er kjedelig. Livet er mye morsommere. I livet skjer det ting hele tiden. Uventede ting. Ting du umulig kunne ha ventet, fordi de er så veldig … uventet.» Han tok noen varsomme skritt bakover, vekk fra vinduet og strakte seg blindt etter Morrigan, famlet etter hånden hennes. «For eksempel vedder jeg på at du ikke ventet at den såkalte døden din skulle komme tre timer for tidlig.»

Morrigan kjente et slags pudder drysse ned i ansiktet. Hun tørket det vekk, kikket opp og oppdaget at lampene ristet og sprekker kom til syne i stukkaturen. Lyspærene flakket og summet. Vinduene begynte å riste. Hun kjente en svak lukt av noe svidd.

«Hva er det?» Hun klemte hånden hans automatisk. «Hva er det som foregår?»

Jupiter bøyde seg ned og hvisket inn i øret hennes. «Stoler du på meg?»

Hun svarte uten å tenke. «Ja.»

«Er du sikker?»

«Helt.»

«Greit.» Han møtte blikket hennes. Gulvet skalv under føttene på dem. «Jeg kommer til å rive ned den gardinen om et øyeblikk. Men uansett hva du ser der ute, så må du ikke bli redd. De merker det når du er redd.»

Morrigan svelget. «De?»

«Bare gjør som jeg sier, så går dette fint. Ja? Null frykt.»

«Null frykt,» gjentok Morrigan. Men frykten hadde slått leir i magen hennes og arrangert en diger festival. Et pariserhjul av frykt snurret dovent rundt i buken. Dansende sirkuselefanter slo kollbøtte av frykt i tarmene.

«Hva i himmelens navn er det dere snakker om der borte?» spurte bestemor. «Hva er det han sier til deg, Morrigan? Jeg forlanger å –»

Med en brå, feiende bevegelse tok Jupiter opp en håndfull sølvstøv fra lommen og blåste det mot Korvus, Iris og bestemor som om det var en stjernesky av et slengkyss, og så sprang han opp i vinduet, rev ned gardinen og slapp den i en krøllete, rotete haug midt på gulvet.

Han tok et skritt tilbake for å studere verket sitt og ristet sakte og sørgmodig på hodet. «Dette er jo forferdelig trist. Så tragisk å ha mistet henne så ung.»

Korvus rynket pannen og blunket, og så usikker ut. Blikket var glassaktig. «Tragisk?»

«Mm,» sa Jupiter. Han la armen rundt skuldrene til Korvus og førte ham nærmere haugen av stoff. «Kjære, kjære Morrigan. Så full av liv. Så mye å gi verden. Men tatt fra dere! Tatt fra dere altfor tidlig.»

«For tidlig.» Korvus nikket lamslått. «Altfor tidlig.»

Jupiter la den andre armen rundt Iris og trakk henne inntil seg. «Dere må virkelig ikke klandre dere selv. Eller, det kan dere jo, hvis dere vil.» Han blunket til Morrigan, som kjente at en liten, hysterisk latter var på vei oppover i strupen. Trodde de faktisk at den gardinen var henne, at hun lå død på gulvet? Hun sto jo rett foran dem!

«Hun ser så liten ut.» Iris snufset og dro ermet under nesen. «Så liten og tynn.»

«Ja,» sa Jupiter. «Nesten som om hun var … av stoff.»

Morrigan snøftet av latter, men familien Kråkh viste ingen tegn til å ha hørt henne.

«Dere får ta dere av det som må gjøres. Du må gjøre klar en uttalelse til mediene, kansler. Men før jeg går, kan jeg få foreslå begravelse med lukket kiste? Åpen kiste er så tarvelig.»

«Ja,» sa bestemor og så ned på gardin-Morrigan. «Absolutt. Skrekkelig tarvelig.»

«Hva var det du gjorde?» hvisket Morrigan til Jupiter. «Hva var de sølvgreiene?»

«Fryktelig ulovlig. Lat som om du ikke så det.»

Taklampen svingte voldsomt og kastet skygger rundt i rommet. Den umiskjennelige lukten av bål fylte luften. Gulvet begynte å riste igjen, og i det fjerne hørte Morrigan noe som lød som kraftig regn eller rullende torden eller – var det – hovslag?

Hun snudde seg mot vinduet og kjente en varm, prikkende frykt nedover hele ryggraden. Panikken steg som galle i strupen.

Hun kunne se den. Hun kunne se sin egen død komme.

KAPITTEL FIRE

Røyk-og-skygge-jegerne

Gjennom den glisne skogen og over åskammen nærmet en mørk, uformelig masse seg Kråkheslottet.

Morrigan syntes den lignet en gresshoppesverm eller en myriade av flaggermus, men den lå for lavt og var for høylytt til å være noen av delene. Lyden av hover ble øredøvende da den mørke massen kom nærmere. Inne i det svarte fantes mange hundre flekker av ildrødt lys som skinte sterkere for hvert sekund som gikk.

Den formløse skikkelsen begynte å få konturer. Hoder og ansikter og bein vokste ut av svermen, og Morrigan kjente at det sakk i magen. De røde, glødende lysene var ikke lys i det hele tatt. De var øyne. Menns øyne, hesters øyne og jakthunders øyne.

Ikke individer av kjøtt og blod. Snarere én stor, levende skygge. De var mørke – et fullstendig fravær av lys. Og de beveget seg målbevisst.

De var på jakt.

Morrigan fikk ikke puste. Brystet hevet og senket seg der hun forsøkte å trekke inn nok luft til å fylle lungene ordentlig. «Hva er de?»

«Ikke nå,» sa Jupiter. «Vi må løpe.»

Men det var som om føttene til Morrigan satt fast i gulvet. Hun greide ikke å snu seg vekk fra vinduet. Jupiter grep henne rundt skuldrene og så henne rett inn i øynene.

«Null frykt. Ikke sant?» sa han og ristet henne lett. «Vent med det til etterpå.»

Jupiter trakk Morrigan med seg ut i gangen. Hun stanset i døren.

«Vent! Hva med dem?» sa hun og snudde seg og så på familien Kråkh. De sto fortsatt samlet rundt gardinen på gulvet, enset ikke lyden og synet av hundre spøkelsesaktige jegere som raste mot huset. «Vi kan ikke bare gå fra –»

«De klarer seg fint. Jegerne kan ikke røre dem. Jeg lover. Kom igjen.»

«Men –»

Jupiter dro henne videre. «Det er deg de jakter på, Morrigan. Vil du hjelpe familien din? Da må du komme deg langt, langt vekk fra dette huset.»

«Så hvorfor går vi opp trappen da?»

Jupiter svarte ikke. Da de kom opp i fjerde etasje, løp han bort til nærmeste vindu, åpnet det på vidt gap og stakk hodet ut. «Dette duger. Klar? Vi sikter på takvinduet.»

Morrigan kikket ut av vinduet og oppdaget den underligste maskinen hun noen gang hadde sett.

Som delstatskansler hadde faren blitt hentet i Kråkheslottet av all slags kjøretøy i årenes løp. Korvus foretrakk fremdeles den gammeldagse hestevognen til hverdags, men av og til sendte Vintersjø-partiet kostbare vogner med mørke vinduer og rumlende mekaniske motorer, og en gang sendte de til og med et lite luftskip med pilot, som måtte ha spesialtillatelse til å lande på taket. Da samlet naboene seg for å glane og ta bilder av det.

Men Korvus hadde aldri, så vidt hun visste, reist i en skinnende messingkapsel som svevde to etasjer over bakken på åtte lange, spinkle bein, som en enorm metalledderkopp. Hva ville naboene synes om DENNE? tenkte Morrigan. Øynene hennes var store som tinntallerkener.

«Jeg parkerte ikke nær nok,» sa Jupiter. «Vi må ta litt fraspark når vi hopper.»

Hopper? Han ventet da vel ikke at hun skulle hoppe ut av et vindu i fjerde etasje?

Jupiter klatret opp i vinduskarmen og plasserte seg sånn at mesteparten av kroppen var ute av vinduet, og så strakte han en hånd mot Morrigan. «Jeg teller til tre, greit?»

«Nei.» Hun ristet på hodet og rygget vekk fra vinduet. «Ikke greit. Det stikk motsatte av greit.»

«Morrigan, du har et sterkt selvoppholdelsesinstinkt, og det er alle tiders. Det mener jeg virkelig. Men hvis du kikker deg over skulderen, så tror jeg kanskje at instinktene dine vil si at du må hoppe ut av vinduet.»

Morrigan kikket.

Faretruende nær toppen av trappen sto en ulveliknende jakthund med røde, glødende øyne og tennene blottlagt i et dypt snerr. Resten av flokken snek seg langsomt opp de siste trappetrinnene bak den. Minst ti stykker, kanskje mer. De skumpet mot hverandre for å få den beste plassen, glefset med de grusomme kjevene og knurret der de snek seg mot Morrigan, som sto som fastfrosset ved vinduet.

«N-null frykt,» hvisket hun, og hver eneste celle i kroppen svarte Jo, frykt.

«Jeg teller til tre.» Jupiter tok hånden til Morrigan og hjalp henne opp i karmen. «En …»

Jakthunden på trappeavsatsen fikk selskap av et annet medlem av flokken, og så en hund til. Alle hadde de samme skarpe, gule tennene og brennende øynene, og den virvlende, røykaktige pelsen som var svart som blekk. Knurringen vibrerte helt bort til tærne til Morrigan.

«To …»

Hun tok et skritt bakover og famlet etter Jupiter da foten ikke traff annet enn luft. Han la armene rundt brystet hennes, og hun kjente at han lente seg bakover og trakk henne med seg. Beistene kastet seg mot Morrigan.

«Tre!»

Kald, skarp luft pisket rundt ørene da hun falt. Hun hørte den voldsomme lyden av glass som knustes, og så landet de hardt på gulvet inne i kroppen til den enorme messingedderkoppen, men Jupiter hadde fortsatt armene fast rundt Morrigan, og kroppen hans dempet fallet for henne. Over dem forsvant hundene fra vinduet.

«Au,» stønnet Jupiter. «Det der kommer jeg til å angre på i morgen. Greit, du får komme deg av.»

Han rullet Morrigan ned på gulvet. Hun ynket seg da et stort glasskår skar seg inn i håndbaken hennes.

«Hvor ble det av dem?»

«Vet ikke. Men de blir ikke borte lenge. Finn noe å holde deg fast i,» sa Jupiter. Han løp bort til et kontrollpanel forrest i kapselen og begynte å trekke i spaker. Motoren våknet brølende til liv, edderkoppen krenget forover, og Morrigan ble slengt inn i en vegg med ansiktet først. Hun kjente kvalmen stige i magen. «Det er alltid en del humping på starten av turen. Og på slutten. Men slapp helt av, den midterste delen er glatt som silke. Av og til. Det kommer litt an på, faktisk.»

Morrigan snublet inn i det trange førerrommet og holdt seg fast i ryggen på en gammel skinnstol, der Jupiter satt ved spakene. Hun dro glasskåret ut av hånden, slengte det fra seg og tørket av blodet på kjolen. «Hva var de for noe?»

«Røyk-og-skygge-jegerne.» Jupiter så seg mørkt over skulderen da edderkoppen dundret vekk fra huset.

«Røyk-og …» Morrigan la hånden hardt over munnen for å unngå å kaste opp middagen utover hele panelet av blanke knapper og spaker Jupiter satt ved – eller enda verre, utover bakhodet hans. Det føltes som å være i en liten båt i krappe bølger. «Hva vil de med meg?»

Men Jupiter var opptatt med å forsøke å styre og skifte gir og holde seg oppreist på en gang. «Spenn deg fast i passasjersetet,» sa han og nikket kort mot den medtatte stolen til venstre for seg. Morrigan kjempet seg bort til den og festet setebeltet over brystet med et klikk. «Klar? Hold deg fast.»

Edderkoppen steg over porten til Kråkheslottet med lange, sjanglende skritt. Skogen ruvet opp foran dem, men Jupiter styrte i en annen retning, mot sentrum av Sjakkelfoss. På den jevne veibanen ble bevegelsene til den mekaniske edderkoppen mindre sjanglende der den satte farten opp nedover bakken.

Sjakkelfoss var full av lys og lyder fra det første fyrverkeriet, og en stor mengde hadde samlet seg for å se fargene sette kvelden i brann. Morrigan hadde aldri sett så mange mennesker i Imperiegaten.

Den åttebeinte maskinen pilte gjennom sentrum og løp rundt folkemengden. Jupiter kunne ikke ha valgt et bedre tidspunkt – det strålende skuet på himmelen var et perfekt dekke for flukten fra røyk-og-skyggejegerne. Alle så opp, og ørene var fylt av hvin og smell.

«Burde vi ikke sette kurs ut av byen, og ikke inn i den?» spurte Morrigan.

«Vi skal ta en snarvei,» sa Jupiter.

Han styrte rett mot rådhuset. Det kvernet i metallleddene da edderkoppen rettet seg opp i sin fulle høyde og trådte forsiktig gjennom folkemengden, slik at det så ut som om den gikk på tå.

«Hva er denne greia?» spurte Morrigan. «Denne edderkoppgreia?»

«Denne ‘edderkoppgreia’, som du så taktløst kaller den,» sa Jupiter og så skarpt på henne, «er en araknopod, og en mer utsøkt maskin har aldri vært bygget.»

En ekstra høylytt rakett fikk nattehimmelen til å knuse i tusen biter og etterlot seg et spor av blomsterformet røyk – gjenferdet etter en eksplosjon. Det kom henrykte lyder fra folkemengden.

«Er hun ikke nydelig? Hun heter Oktavia. Det ble aldri bygget mer enn to araknopoder, og hun er den ene. Jeg kjente oppfinneren. Dra i den blå spaken for meg, er du snill. Nei, den andre. Den, ja.»

Araknopoden skaket voldsomt og stanset. Jupiter rynket pannen. Han reiste seg, løp til den bakerste enden av kapselen og kikket bekymret ut av de buede glassveggene.

«Er det noe galt?»

«Interessante maskiner som denne har gått helt av moten, selvfølgelig,» fortsatte han, som om ingenting hadde skjedd. «Men jeg kommer aldri til å kvitte meg med gode, gamle Oktis. Hun er altfor pålitelig. Sveveskip og automobiler er kanskje moderne og flotte, men som jeg alltid sier – du kan ikke trille over et fjell, og du kan ikke sveve under vann. Oktavia kommer frem nesten overalt. Og det er nyttig i øyeblikk som dette. Det virker som om vi er forholdsvis innesperret.»

Han kom tilbake til førerplassen, strakte seg opp i taket og trakk ned en skjerm med fire forskjellige bilder. Hvert av dem viste utsiden av araknopoden fra ulike vinkler.

Røyk-og-skygge-jegerne hadde tatt dem igjen. De var omringet av ryttere og siklende jakthunder.

«Og hvordan skal noe av det der være nyttig i øyeblikk som dette?» Hjertet til Morrigan slo lynraskt. Nå skjer det, tenkte hun. Vi sitter i saksa. Dette er slutten. «Jeg ser verken fjell eller vann!»

«Ikke fjell, nei,» sa Jupiter halvt til seg selv. «Men vi har jo … det der.»

Hun fulgte blikket hans til toppen av tårnet med urskiven.

«Det virkelig fortreffelige med edderkopper,» sa han og spente seg fast i førersetet, «er måten de kravler på. Stram setebeltet, Morrigan Kråkh. Og hva du enn gjør, ikke lukk øynene.»

«Hva skjer hvis jeg lukker øynene?»

«Da går du glipp av all moroa.»

Morrigan hadde knapt rukket å sjekke setebeltet da araknopoden plutselig reiste seg på bakbeina og slengte henne bakover i stolen. To lange, spinkle metallbein festet seg til takskjegget på rådhuset, og kapselen heiste seg oppover og krenget høyere og høyere mot himmelurets svarte, bunnløse overflate.

«Det er ikke perfekt, men til improvisert nødportal å være, er det slett ikke den dårligste ideen jeg har hatt i mitt liv.»

Hun skjønte ingenting av det han sa. «Portal til hva da?»

«Vent og se.»

Morrigan kikket bakover i glasskuppelen. Bakken svømte flere meter under dem, men det som var mye verre, var at de digre svartrøykjegerne hadde steget ned fra hestene og begynt å klatre oppover tårnet.

«De er rett bak oss!» skrek hun.

Jupiter skar en grimase, men snudde seg ikke. «Det varer ikke lenge. Jegerne kan ikke følge etter oss dit vi skal.»

«Hvor skal vi?»

De nådde toppen av tårnet akkurat samtidig som den dramatiske finalen på fyrverkeriet fikk kveldshimmelen til å lyse opp i røde og gylne og blå og fiolette eksplosjoner.

«Vi skal hjem, Morrigan Kråkh.»

Araknopoden stakk et langt, spinkelt bein rett gjennom uret. Glasset knustes ikke – det sprakk ikke engang. Et bein til gikk inn og fikk urskiven til å bølge forsiktig, lik en stein som traff overflaten på en dyp, svart innsjø. Morrigan stirret med åpen munn. Enda en umulighet på en kveld fylt av umuligheter.

Hun snudde seg igjen. Jegerne var så nær at pusten deres kunne ha dugget til glasskuppelen til Oktavia. De strakte de radmagre armene ut, som om de ville ta tak i Morrigan gjennom bakvinduet og trekke henne ned i døden. Hun hadde lyst til å presse øynene hardt igjen – men det var helt umulig å se vekk.

Med et siste løft krenget araknopoden fremover og tumlet gjennom urskiven, spant rundt og rundt og kastet Morrigan inn i det ukjente.

Lyden av eksploderende fyrverkeri forsvant. Verden var blitt stille.

KAPITTEL FEM

Velkommen til Ingenlund

Våren i første

De landet med et dunk. Araknopoden var innhyllet i tykk, hvit tåke. Alt var stille og livløst, som om kaoset på torget i Sjakkelfoss rett og slett ikke eksisterte lenger. Morrigan følte seg dårlig.

Var det dette som var døden? Hadde de dødd og reist videre til bestestedet? Med tanke på hvordan hun følte seg, kom hun frem til at det var usannsynlig. Det kimte i ørene, hun var kvalm, og kuttet i håndflaten dunket fortsatt under skorpen av størknet blod. Hun kikket ut av vinduet og inn i tåken. Det sto ikke noe guddommelig vesen og ventet med åpne armer, ingen syngende engleskare hilste dem velkommen. Uansett hvor de var, så var de ikke på bestestedet.

Men dette er helt klart ikke Sjakkelfoss, tenkte hun.

Hun hørte et lavt stønn, snudde seg og så Jupiter skyve seg opp av førersetet mens han skar en grimase av smerte. «Beklager. Ikke fullt så elegant som jeg håpet. Alt i orden med deg?»

«Jeg tror det.» Morrigan pustet dypt inn for å roe seg ned og så seg rundt mens hun forsøkte å riste røyk-og-skygge-jegerne ut av hodet. «Hvor er vi? Hvorfor er det så tåkete her?»

Jupiter himlet med øynene. «Temmelig dramatisk, ikke sant? Grensekontroll,» sa han beklagende, som om det forklarte alt.

Morrigan åpnet munnen for å spørre hva han mente, men ble avbrutt av en summende, sprakende lyd som gjallet mellom veggene i Oktavia.

«Oppgi navn og tilknytning!» runget en veldig formell stemme som ble forsterket av en høyttaler Morrigan ikke kunne se. Det var som om den kom fra alle steder på en gang.

Jupiter tok opp et lite, sølvfarget apparat fra kontrollpanelet og snakket inn i det. «Ja, hei! Kaptein Jupiter Nord, tilknyttet Det vunderlige selskap, Utforskerforbundet og Ingenlund hotelleiersammenslutning, og frøken Morrigan Kråkh, tilknyttet … ingenting. Ennå.» Han blunket til Morrigan, som svarte med et lite, nervøst smil.

Rundt dem lød en mekanisk surring. Utenfor vinduet kom et kjempeøye – større enn hodet til Jupiter – ut av den hvite tåken på en lang, mekanisk arm. Det kikket inn på dem og blunket, så fra venstre til høyre, opp og ned, og gransket alt der inne.

«Dere har kommet inn fra Sjuende enklave i Fristaten gjennom portalen ved Florienfjellet, stemmer det?» brølte stemmen. Morrigan skvatt.

«Korrekt,» sa Jupiter inn i den lille sølvfargede mikrofonen.

«Hadde du tillatelse til å reise til Sjuende enklave?»

«Ja, det hadde jeg. Pedagogisk diplomatvisum,» sa Jupiter. Han kremtet og sendte Morrigan et advarende blikk. «Og frøken Kråkh er bosatt i Bjørkeby i Sjuende enklave.»

Frøken Kråkh har aldri hørt om Bjørkeby i Sjuende enklave, tenkte Morrigan.

Hun så fascinert og stadig mer bekymret på Jupiter. Portalen ved Florienfjellet? Pedagogisk diplomatvisum? Det var bare tullprat. Hjerteslagene runget i ørene hennes, høyt nok til å fylle hele araknopoden. Men Jupiter var helt uberørt. Han besvarte grensevaktens spørsmål med imøtekommende ro og løy blidt og fornøyd så det rant av ham.

«Har hun tillatelse til å reise inn i Første enklave?»

«Selvfølgelig,» sa Jupiter glatt. «Bosettingsvisum for utdanningsformål.»

«Legg frem dokumentene.»

«Dokumentene?» Nå ble Jupiter mindre selvsikker. «Ja, klart det. Dokumentene. Glemte det med … dokumentene … Vent litt, jeg har sikkert … et eller annet …»

Morrigan holdt pusten mens Jupiter rotet gjennom forskjellige rom i kontrollpanelet og omsider fant et tomt sjokoladepapir og et brukt papirlommetørkle. Han smilte fredsommelig til Morrigan og presset dem mot vinduet så kjempeøyet kunne granske dem. Kanskje han faktisk var klin gæren.

Stillheten bare varte og varte, og Morrigan stålsatte seg for sirener, ulende horn, væpnede vakter som sparket inn dørene i araknopoden …

Høyttaleren spraket og summet. Stemmen i den andre enden sukket langsomt og lidende og hvisket «Ærlig talt, du prøver jo ikke engang …»

«Beklager, jeg fant ikke noe annet!» hvisket Jupiter til svar, så inn i kjempeøyet og trakk skyldbetynget på skuldrene.

«Dere kan reise videre,» runget stemmen til slutt.

«Glimrende,» sa Jupiter og spente seg fast i det gamle skinnsetet igjen. Morrigan pustet endelig ut etter å ha holdt pusten i en evighet. «Takk, Filip!»

«Men herregud da, mann.» Det lød en dempet lyd fra høyttaleren, og så kom en hvinende lyd, som om noen hadde mistet mikrofonen, før stemmen hvisket noe. «Nord, jeg har sagt at du ikke må bruke fornavnet mitt når jeg er på jobb.»

«Beklager. Hils Magda og si jeg håper alt står bra til.»

«Kom og spis middag hos oss til uken, så kan du si det selv.»

«Skal bli. Sjalabais!» Jupiter satte den sølvfargede mikrofonen på plass i stativet igjen og snudde seg mot Morrigan.

«Velkommen til Ingenlund.»

Tåken lettet og avdekket en enorm, hvelvet steinbue med sølvblanke porter som skimret lik varmen fra en komfyr.

Ingenlund. Morrigan lot ordet rulle rundt i hodet. Hun hadde bare sett det én gang tidligere, i budbrevet fra Det vunderlige selskap. Der og da hadde det ikke sagt henne noe som helst, bare vært et tulleord.

«Ingenlund,» hvisket hun for seg selv.

Hun likte lyden av det. Det var som en hemmelighet, som et ord som på et eller annet vis tilhørte bare henne.

Jupiter satte Oktavia i gir mens han leste høyt fra en skjerm som viste informasjon. «‘Lokal tid 06.13 den første dagen i morgentid, våren i første, aristokratenes tredje æra. Vær: Kjølig, men klart. Generell stemning i byen: optimistisk, søvnig, lett beruset.’»

Porten jamret da den gled opp, og araknopoden våknet skjelvende til liv. Morrigan trakk pusten dypt inn da de kjørte inn i byen. Ettersom hun aldri hadde vært utenfor Sjakkelfoss, var hun helt uforberedt på det som ventet henne på den andre siden av porten.

I Sjakkelfoss hadde alt vært pent og ordentlig og … normalt. Husene lå side ved side i regelmessige rekker – identiske murhus langs rette, rene gater, den ene etter den andre. Etter at det første boligstrøket i Sjakkelfoss ble bygget for hundre og femti år siden, ble alle senere bydeler anlagt i en stil som kanskje ikke var nøyaktig maken, men lik nok til at hvis man så på Sjakkelfoss ovenfra, kunne det hende man ville tro at hele byen var anlagt av en eneste, dypt ulykkelig arkitekt som hatet livet sitt.

Ingenlund var ikke som Sjakkelfoss.

«Vi er i sør,» sa Jupiter og pekte på et kart over Ingenlund på skjermen på kontrollpanelet. Araknopoden pilte like over bakken gjennom de mørke, stort sett stille gatene og dukket rundt en og annen fotgjenger de støtte på.

Restene etter nattens aftentidfeiring lå og fløt overalt i de mørke gatene. Ballonger og serpentiner lå i forhager og hang fra lyktestolper, og gatefeiere som jobbet tidligvakt, samlet flasker folk hadde slengt fra seg, i digre metallbøtter. Noen hadde fortsatt festen ut i det blålige lyset før daggry, blant annet en gruppe unge menn som sang den gripende «Morgentidvisen» mens de snublet ut av et vertshus.

«Å, vææææær ikke triiiist, min gooode mann –»

«Når du seeeeeiler på liiiivets tiiiiidevann – Peter, du synger falskt, det er – nei, slutt å synge, det er falskt –»

«På bredden en ny æra står for dør –»

«Lik den gaaaaaamle æra vi kjente før – nei, det går – det går ned på slutten, ikke opp –»

Oktavia raste gjennom brosteinsgater, smale smug og langstrakte bulevarder, noen idylliske og gammeldagse, andre storslått travle. De fløt gjennom en bydel som het Eikholt, som lå ved elven Juro og så ut som om den var i ferd med å synke. Her var gatene av vann, og folk rodde i små båter gjennom virvlende dis som steg opp rundt dem.

Overalt så Morrigan store, grønne parker og bitte små kirkegårder, gravlunder og gårdsplasser og fontener og statuer, opplyst av varmgule gasslykter og en og annen omstreifende rakett.

Hun hadde reist seg fra setet og gikk fra vindu til vindu, presset ansiktet mot glasset og forsøkte å få med seg alt. Hun skulle ønske hun hadde hatt et kamera. Hun skulle ønske hun kunne hoppet ut av araknopoden og løpt gjennom gatene!

«Se på den skjermen for meg,» sa Jupiter og nikket mot den mens han styrte Octavia gjennom et virvar av bakgater. «Når er soloppgang?»

«Det står … seks over halv seks.»

«Da har vi dårlig tid. Gi meg litt fart, Oktis,» mumlet Jupiter, og araknopodens motor brølte.

«Hvor er vi?» spurte Morrigan.

Jupiter lo. «Har du sovet, eller? Vi er i Ingenlund, søte deg.»

«Ja, men hvor er Ingenlund?»

«I Fristaten.»

Morrigan rynket pannen. «Hvilken stat er Fristaten?» Republikken besto av fire delstater: Sørlys, Flor, Fjerne Østsang – og Store Ulvmark, selvfølgelig, som Morrigan aldri hadde vært utenfor før.

«Denne,» sa han og styrte Oktavia inn i en sidegate. «Fristaten er Fristaten. Den staten som faktisk er fri. Stat nummer fem, den som lærerne dine aldri fortalte deg om, fordi de ikke kjente til den selv heller. Vi er egentlig ikke en del av republikken.» Han så på henne og viftet med øyebrynene. «Du kan ikke komme inn uten å være invitert.»

«Var det derfor røyk-og-skygge-jegerne stanset ved tårnet?» spurte hun og gikk tilbake til passasjersetet. «Fordi de ikke var invitert?»

«Ja.» Han var stille et øyeblikk. «Kort sagt.»

Hun gransket ansiktet hans nøye. «Kan … kan de følge etter oss hit?»

«Du er trygg her, Morrigan.» Han holdt blikket festet på veien. «Det lover jeg.»

Gløden hennes bleknet litt. Hun hadde nettopp sett ham lyve silkefint til grensevakten, og la merke til at han ikke svarte ordentlig på spørsmålet hennes. Men det var veldig lite ved denne underlige natten som hang på greip. Hun hadde en tornado av spørsmål virvlende rundt i hodet, og kunne ikke gjøre så mye annet enn å prøve å gripe tak i dem etter hvert som de suste forbi.

«Hvordan – jeg mener …» Morrigan blunket. «Jeg skjønner ikke dette. Det var meningen at jeg skulle dø på aftentid.»

«Nei. For å være helt korrekt, så var det meningen at du skulle dø ved midnatt på aftentid.» Han tråkket hardt på bremsen, ventet på at en katt kom seg over gaten, og så presset han gassen i bånn. Morrigan klamret seg så hardt til stolen at fingrene ble hvite. «Men det var ikke noen midnatt på aftentid. Ikke for deg. Ingenlund ligger omtrent ni timer foran Sjakkelfoss. Så du hoppet rett over midnatt – ut av én tidssone og inn i en annen. Du lurte døden. Bra jobba. Sulten?»

Morrigan ristet på hodet. «Røyk-og-skygge-jegerne – hvorfor fulgte de etter oss?»

«De fulgte ikke etter oss, de fulgte etter deg. Og de fulgte ikke etter deg. De jaktet på deg. De jakter på alle forbannede barn. Det er sånn forbannede barn dør. Milde måne, jeg er skrubbsulten. Skulle ønske vi hadde tid til å stoppe og spise frokost.»

Morrigan var blitt helt tørr i munnen. «Jakter de på barn?»

«De jakter på forbannede barn. Man kan kanskje si at de er spesialister.»

«Men hvorfor?» Tornadoen i hodet satte opp farten. «Og hvem sender dem? Og hvis forbannelsen sier at jeg skal dø ved midnatt –»

«Jeg kunne drept for en baconsandwich.»

«– hvorfor kom de før tiden?»

«Har ikke den fjerneste anelse.» Tonen til Jupiter var lett, men ansiktet var bekymret. Han skiftet gir for å styre trygt gjennom en smal brosteinsgate. «Kanskje det var en fest de ville rekke. Sikkert noe dritt å måtte jobbe på aftentid.»

«Jeg vet hva du tenker,» sa Jupiter da de låste Oktavia inne i et privat parkeringshus. Han trakk i en lenke ved siden av den digre sjalusiporten, og den rullet ned. Den kalde luften forvandlet pusten deres til skyer av damp. «Ingenlund. Hvis denne byen er så flott, hvorfor har du aldri hørt om den? Men sannheten er, Morrigan, at dette er det beste stedet – det beste stedet – i hele Navnløsriket.»

Han stanset for å ta av seg den skreddersydde, blå frakken og legge den rundt skuldrene til Morrigan. Den var altfor lang for henne, og armene stakk ikke helt ut av enden på ermene, men hun trakk den tett inntil kroppen og nøt varmen. Jupiter dro en hånd gjennom det kobberrøde håret, som nå hang slapt ned, tok hånden til Morrigan i den andre og førte henne gjennom de kjølige gatene mens himmelen begynte å lysne.

«Vi har fantastisk arkitektur,» fortsatte han. «Nydelige restauranter. Forholdsvis pålitelig kollektivtrafikk. Klimaet er supert – kaldt om vinteren, ikke kaldt når det ikke er vinter. Som man ville vente, egentlig. Å, og så er det strendene! Strendene.» Han så tenksom ut. «Strendene er faktisk helt ræva, men man kan ikke få alt.»

Morrigan strevde med å holde tritt, ikke bare med den lynraske monologen til Jupiter, men også med de lange, magre beina hans, som halvt hoppet, halvt løp langs en gate som var skiltet HURRAMEGRUNDT AVENY.

«Unnskyld,» peste hun mens hun halvveis hinket og halvveis haltet på grunn av krampen som hadde begynt å melde seg i leggen. «Kan vi … sette farten … litt ned?»

«Går ikke. Det er like før.»

«Like før … hva?»

«Vent og se. Hvor var jeg? Strendene: helt ræva. Men hvis du vil ha underholdning, så har vi Trollosseum. Det kommer du til å elske. Hvis du elsker vold. Trollkamper hver lørdag, kentaurrulleskøyteløp på tirsdagskveldene, zombiepaintball annenhver fredag, enhjørningturneringer til jul og drageridingskonkurranse i juli.»

Det gikk helt rundt for Morrigan. Hun hadde hørt folk si at det fantes en liten gruppe kentaurer i Fjerne Østsang, og hun visste at det fantes ville drager, men de var livsfarlige – hvem i all verden ville finne på å ri på dem? Og troll, zombier? Enhjørninger? Hun var neimen ikke sikker på om Jupiter fleipet eller ei.

De svingte inn i en gate som het Vårfluesmuget, og nå spurtet de. Morrigan trodde de aldri kom til å nå slutten av den svingete, labyrintlignende bakgaten, men omsider stanset de utenfor en bueformet tredør med et lite skilt der det sto HOTELL DEVKALION i falmede gullbokstaver.

«Bor … du på … et hotell?» spurte Morrigan gispende.

Men Jupiter hørte henne ikke. Han fomlet med en messingring med nøkler på da døren fløy opp og Morrigan nesten ramlet rett på rumpa.

I døråpningen ruvet en katt. Ikke en hvilken som helst katt. En kjempekatt. Den største, skumleste, glupskeste, mest raggete katten hun hadde sett i hele sitt liv. Den satt på bakbeina, og like fullt var det bare så vidt den fikk plass i åpningen. Ansiktet var så sammentrykt og rynkete at det så ut som om den hadde løpt rett inn i en vegg, og den snøftet og snufset som en enorm, forhistorisk variant av kjøkkenkattene i Kråkheslottet.

Bare synet av katten var nok til å gi Morrigan sjokk, men det var ingenting mot det hun følte da den dreide det digre, grå hodet mot Jupiter og snakket.

«Jeg ser du har tatt med frokost til meg.»

KAPITTEL SEKS

Morgentid

Morrigan holdt pusten mens de knyttnevestore, ravgule øynene til katten gransket henne fra topp til tå. Endelig snudde den seg og lusket inn igjen. Morrigan forsøkte å stikke av, men Jupiter skubbet henne forsiktig inn døren. Hun så skrekkslagen opp på ham. Var dette et knep? Hadde han bare reddet henne fra røyk-og-skygge-jegerne for å mate kjempekatten sin med henne?

«Veldig morsomt,» sa Jupiter til den ruvende rumpa til dyret der det førte dem nedover en lang, smal, svakt opplyst gang. «Jeg håper du har min frokost klar, din tjafsete gamle bølle. Hvor mye tid har vi?»

«Seks og et halvt minutt,» ropte katten til svar. «Du har idiotisk liten margin, som vanlig. Og ta av deg de vemmelige støvlene før du tråkker søle over hele lobbyen, er du grei.»

Jupiter hadde en hånd på skulderen til Morrigan og styrte henne rett fremover. Gasslyktene i holderne på veggen lyste veldig svakt. Det var vanskelig å se noe særlig, men teppet så slitt og lurvete ut, og tapetet hadde begynt å løsne flere steder. Det luktet svakt av fukt. De kom frem til en tretrapp og la i vei oppover.

«Dette er kjøkkeninngangen. Jeg vet den er skrekkelig – den må fiffes opp,» sa Jupiter, og Morrigan skvatt da hun skjønte at han snakket til henne. Hvordan visste han hva hun tenkte på? «Er det noen beskjeder, Fen?»

Katten snudde seg og så på ham da de sto foran to skinnende blanke, svarte fløydører på toppen av trappen, og Morrigan kunne ha sverget på at den himlet med øynene. «Hvordan skal jeg vite det? Jeg er ikke sekretæren din. Ta av deg de støvlene, sa jeg.» Katten skjøv døren opp ved å knuffe til den med det store grå hodet, og de gikk inn i det mest praktfulle rommet Morrigan noen gang hadde sett.

Lobbyen på Hotell Devkalion var stor, luftig og lys – og det var i grunnen en overraskelse etter den dunkle, nedslitte kjøkkeninngangen (skjønt til overraskelse å være var den ikke helt på samme nivå som det at døren var blitt åpnet av en snakkende katt). Gulvet var i sjakkrutet svart og hvit marmor, og fra taket hang en enorm, blekrosa lysekrone formet som et seilskip, sprekkeferdig av krystallprismer og funklende av varmt lys. Det var trær i store potter og elegante møbler overalt. En storslagen trapp slynget seg langs veggene, oppover og oppover til fjortende etasje (Morrigan telte) i en svimlende spiral.

«Du bestemmer ikke over meg. Det er jeg som betaler lønnen din!» klaget Jupiter, men han tok av seg reisestøvlene. En ung mann tok imot dem og rakte Jupiter et par nypussede svarte sko, som han motvillig tok på seg.

Ansatte i rosa uniformer med gulldekor hilste på Jupiter med et muntert «Gledelig morgentid, min herre» eller «God ny æra, kaptein Nord» når de gikk forbi.

«God ny æra til deg, Marta,» ropte han til svar. «God ny æra, Kalle. Gledelig morgentid, alle sammen. Opp på taket nå, alle sammen, ellers går dere glipp av hele greia! Dere tre – nei, fire – kom, så tar vi heisen. Ja, du også, Marta, det er god plass.»

Da en liten håndfull av staben lydig fulgte etter Jupiter gjennom den store lobbyen, gikk det opp for Morrigan at han ikke bare bodde på hotellet, han eide det. Alt dette her – marmorgulvet og lysekronen, den skinnende blanke resepsjonsskranken, flygelet i hjørnet, den overdådige trappen – var hans. Disse menneskene var Jupiters ansatte, til og med den digre katten som kjeftet og skulte på ham. Morrigan forsøkte å ikke la seg skremme av det.

«Ses der oppe,» sa katten og sprang opp i trappen. «Ikke noe somling nå.» Den tok fire trinn av gangen der den raste oppover.

Jupiter snudde seg mot Morrigan. «Jeg vet hva du tenker,» sa han for andre gang den dagen. «Hvorfor lar jeg en magnifikatt gi meg ordre? Jo, det er enkelt –»

«Det der er ikke en magnifikatt,» avbrøt Morrigan.

Jupiter trakk pusten brått inn og strakte hals for å se katten forsvinne oppover trappen som en spiral som ble stadig mindre. Han lyttet for å forsikre seg om at den var godt utenfor hørevidde før han snudde seg mot Morrigan igjen. «Hva mener du med ‘Det der er ikke en magnifikatt’?» hvisket han. «Selvfølgelig er hun en magnifikatt.»

«Jeg har sett bilder av magnifikatter i avisen, og de ser ikke sånn ut i det hele tatt. President Vintersjø har seks stykker som trekker en vogn. De er svarte og blanke» – Jupiter la en finger mot leppene for å hysje på henne og kikket nervøst oppover trappen igjen – «og de har naglehalsbånd og digre neseringer, og de kan helt klart ikke snakke.»

«Det der må du ikke la Fenestra høre deg si,» freste han.

«Fenestra?»

«Ja!» sa han indignert. «Hun har et navn, skjønner du. Ikke ta det personlig, men det du tror du vet om magnifikatter, er helt på viddene, og det er best du holder det for deg selv hvis du noen gang vil ha rent sengetøy her. Fen er oldfrue her.»

Morrigan stirret på ham. I det øyeblikket lurte hun på om det egentlig var så lurt å ha reist gjennom en urskive til en fremmed by for å bo på et hotell sammen med en gærning. «Hvordan kan en katt være oldfrue?»

«Jeg vet hva du tenker,» sa han igjen. Nå sto de foran en rund heis av gull og glass. Jupiter trykket på en knapp for å hente den ned. «Hun har ikke tomler. Hvordan greier hun å tørke støv? For å være ærlig har jeg lurt på det samme, men jeg ligger ikke våken om nettene og tenker på det, og det burde ikke du heller gjøre. Å – her har vi Suppedas.»

Heisdørene åpnet seg akkurat idet en eldgammel, men sprek mann med snøhvitt hår pilte bort til dem. Han hadde rosenrøde, skotskrutete bukser og grå dressjakke med et rosa lommetørkle med monogrammet HD i gull stikkende opp av lommen.

«Morrigan, dette er Suppedas Brun, conciergen vår. Når du går deg bort på hotellet, og det kommer du til å gjøre, så rop på Suppedas. Jeg har en mistanke om at han kjenner bygningen bedre enn jeg gjør. Er det noen beskjeder? Jeg har vært utenfor rekkevidde.» Jupiter fikk alle inn i heisen før dørene suste igjen.

Suppedas rakte ham en bunke lapper. «Jajamensann, sjef – seksten fra ligaen, fire fra selskapet og en fra borgermesterens kontor.»

«Strålende. Går alt som smurt?»

«Helt storveis, sjef, helt storveis,» fortsatte conciergen. Det var lett å høre at han var nordfra. «Herrene fra Paranormal tjeneste kom på torsdag for å ta en kikk på det derre spøkeriet i sjette etasje, jeg har sendt fakturaen til regnskap. Ingenlund Sporveier sendte et bud i går – de vil ha et råd fra deg, noe med ekko på Spindelslørlinjen. Å ja, og så er det noen som har latt fire alpakkaer bli stående i vinterhagen, skal jeg be resepsjonen sende ut en melding?»

«Alpakkaer! Du store min. Men virker det som om de har det bra?»

«Akkurat nå står de og knasker i seg orkideene i drivhuset.»

«Da kan det vente til vi er ferdige.» (Ferdige med hva? undret Morrigan.) «Er rommet klart?»

«Det er det så absolutt, sjef. Vaska og rydda. Møblene bona. Duggfriskt som en rose.»

Heisen steg, og etasjetallene lyste opp etter som lobbyen forsvant under dem utenfor glassveggene. Det sakk i magen til Morrigan. Hun presset en hånd mot glasset for å støtte seg. Marta, stuepiken Jupiter hadde hilst på, sendte henne et oppmuntrende smil. Hun var ung, men så flink ut. Det musebrune håret var festet i en pen topp, og uniformen var plettfritt presset.

«Det er sånn de første par gangene,» hvisket hun vennlig. Smilet nådde helt inn i de store, nøttebrune øynene. «Du venner deg til det.»

«Plykser parat?» spurte Jupiter, og det ble hektisk i heisen da alle de ansatte holdt opp paraplyene sine som svar. «Å! Det glemte jeg nesten. Gratulerer med dagen, Morrigan.»

Han strakte armen ut og trakk frem noe langt og tynt som var pakket inn i papir fra et skjulested langt inne i den blå frakken som fortsatt lå rundt skuldrene hennes. Morrigan viklet papiret forsiktig løs og avdekket en svart oljelerretsparaply med sølvfiligranshåndtak. Tuppen var en liten fugl, skåret ut av en opal. Morrigan lot fingertuppene gli over de bitte små, regnbueskimrende vingene og visste rett og slett ikke hva hun skulle si. Hun hadde aldri eid noe så nydelig.

En liten lapp var festet til håndtaket med hyssing.

Denne kommer du til å trenge.
J.N.

«T-tusen takk,» stotret Morrigan og fikk klump i halsen. «Jeg har aldri – det er aldri noen som –»

Men før hun rakk å fullføre setningen, åpnet heisdørene seg mot et digert brøl av feststemte lyder. Det føltes som å bli kastet rett inn i sentrum av en fargerik orkan.

Den store takterrassen myldret av mange hundre festglade gjester som hylte og kniste mens de danset som gale. Lange rekker med brennende fakler og lyslenker lyste opp de glade ansiktene. Midt blant dem valset en diger dragedukke som ti av gjestene bar på skuldrene. Kostymekledde akrobater danset og gjorde saltomortale på skremmende høye plattformer. Over hodene på dem spant glitrende speilmosaikkuler, som tilsynelatende svevde i luften på magisk vis, og spredde kaleidoskopisk lys over alt Morrigan så. En gutt som var litt eldre enn henne, løp leende forbi på jakt etter den dansende dragen.

Midt i det hele sto en skummende, rosa champagnefontene og en scene der en gruppe musikere med hvite jakker spilte swing. (En av dem så ut til å være en stor, knallgrønn firfisle som spilte kontrabass, men Morrigan tenkte at hun kanskje var så utslitt at hun hallusinerte.) Selv magnifikatten Fenestra så ut til å hygge seg der hun dasket til en speilkule og så olmt på alle som danset litt for nær.

Morrigan ble stående med store øyne mens veggen av lyd hamret løs på trommehinnene. Inne i seg telte hun faremomentene, regnet ut hvor mange ting som kunne gå galt på denne festen nå som hun og forbannelsen hennes hadde kommet. Hun så for seg overskriftene i avisene neste dag: AKROBAT FALT FRA PLATTFORM OG BRAKK NAKKEN PÅ GRUNN AV ET FORBANNET BARN. CHAMPAGNEFONTENE FORVANDLET TIL GIFTIG SYRE, FLERE HUNDRE LED EN GRUFULL DØD.

Dette var bare altfor mye. Først røyk-og-skyggejegerne, så en gigantisk mekanisk edderkopp, en tåkete, gåtefull grensekontroll – og nå denne … denne sinnssvake festen. På et hotelltak. I en diger, kaotisk, hemmelig by hun aldri hadde hørt om engang. Med en gæren rødtopp og en kjempekatt.

Denne endeløse natten kom garantert til å ta livet av en eller annen, selv om det kanskje ikke ble Morrigan.

«Jupiter!» ropte en stemme. «Se – det er Jupiter Nord! Han er her!»

Med et skrik fra en sjokkert saksofon stanset musikken brått. En spent skjelving gikk gjennom festen.

«Tale!» hylte en kvinne.

Andre gjentok det hun sa, klappet og plystret og trampet med føttene. Morrigan så trollbundet på at hundrevis av strålende ansikter snudde seg mot ham lik solsikker mot solen.

«En tale for den nye æraen, kaptein Nord!»

Jupiter sprang opp på scenen, holdt en hånd i været og strakte den andre ut for å ta et champagneglass fra brettet til en av servitørene. Gjestene ble stille.

«Venner, ærede gjester og min kjære Devkalionfamilie.» Stemmen klang klart og tydelig i den skarpe morgenluften. «Vi har danset, vi har spist, vi har drukket oss utørste. Vi har sagt kjærlig og triumferende farvel til den gamle æraen, og nå skal vi skride uforferdet inn i den nye. Måtte den bli god og lykkelig. Måtte den bringe uventede eventyr.»

«Skål for uventede eventyr,» sa gjestene i kor og tømte glassene med rosa champagne.

Jupiter så rett på Morrigan gjennom folkemengden og smilte bredt, og hun gjengjeldte smilet mens hun holdt hardt i paraplyen sin. Alt ved denne natten var et uventet eventyr.

«Og nå, hvis dere våger, ber jeg dere følge Devkalions ærverdige morgentidtradisjon sammen med meg.» Han pekte mot øst. Langt bakenfor horisonten kom en skimrende strek gyllent lys langsomt til syne. «Slukk faklene. Daggryet er her, og vi skal se oss selv i dets lys.»

En etter en ble faklene slukket. Lyskjedene blunket og ble mørke. Jupiter vinket Morrigan bort til seg, og hun fulgte etter ham til kanten av taket.

Ingenlund strakte seg milevis utover i alle retninger. Morrigan forestilte seg at hun befant seg om bord i et skip som seilte på et hav av bygninger og gater og mennesker og liv.

Et gys gled nedover nakken og etterlot seg en sti av gåsehud. Jeg lever, tenkte hun, og tanken var så absurd og så vidunderlig at en latter ramlet ut av munnen og skar gjennom stillheten. Morrigan ga blaffen. Hun følte seg boblende fri, sprekkeferdig av en helt ny glede og dumdristighet som bare kunne skyldes at hun hadde narret døden.

Det er en ny æra, tenkte hun vantro. Og jeg lever.

En kvinne til venstre for Morrigan klatret opp på balustraden. Hun løftet kanten på den lange, flagrende silkekjolen og slo opp en paraply over hodet. På alle kanter gjorde folk det samme, helt til rekkverket var fullt av mennesker som sto skulder ved skulder med paraplyene hevet høyt over hodet og så på solen.

«Uforferdet!» ropte kvinnen i silkekjolen. Og så, uten å nøle, hoppet hun ut fra taket og svevde nedover, nedover, nedover alle de fjorten etasjene. Morrigan snudde seg forferdet mot Jupiter, men han så helt uberørt ut. Hun ventet på et smerteskrik eller et høyt klask der nede fra, men hørte ingen av delene. Kvinnen landet på bakken, tok noen snublende skritt og ga fra seg et triumferende hyl.

Umulig, tenkte Morrigan.

«Uforferdet!» ropte en annen gjest, og så conciergen Suppedas, og så stuepiken Marta – «Uforferdet!» – og enda en, og enda en, og snart var luften fylt av et kor av det oppildnende ordet. De skrittet ut fra rekkverket, en etter en, helt til Morrigan så ned på et hav av paraplyer.

Så var det Jupiters tur. Uten å se seg tilbake steg han opp på rekkverket og slo opp paraplyen. Gutten hun hadde sett for en liten stund siden, klatret opp på den andre siden av ham. «Uforferdet!» ropte de i kor og hoppet ned fra balustraden.

Morrigan så dem dale sakte nedover. Det føltes som om det tok en evighet før de nådde bakken, men endelig landet Jupiter og gutten trygt på føttene, lo og klemte hverandre og dunket hverandre i ryggen. Så snudde Jupiter seg og kikket opp på henne.

Hun ventet på at han skulle si noe, men han var taus. Ingen oppmuntrende ord. Ingen overtalelser eller bekreftelser. Han bare sto der og så på henne, ventet på å få se hva hun ville gjøre.

Morrigan kjente panikk og glede virvle gjennom kroppen. Hun hadde fått en ny sjanse – dette var starten på et nytt liv hun aldri hadde drømt om å få. Skulle hun ødelegge alt sammen ved å brekke begge de forbannede beina? Eller med noe enda verre, med å klaske rett i bakken og bli knust? Hadde hun narret døden på aftentid, bare for å gi ham en enkel seier på morgentid?

Det var bare én måte å finne det ut på.

Morrigan lot frakken til Jupiter gli ned i en haug ved føttene. Så klatret hun opp på balustraden og slo opp den nye oljelerretsparaplyen med skjelvende hender. Ikke se ned ikke se ned ikke se ned. Luften føltes tynn.

«Uforferdet,» hvisket Morrigan.

Så lukket hun øynene.

Og hoppet.

Vinden strakte armene ut og fanget henne. Morrigan kjente adrenalinet strømme for fullt der hun falt mot bakken mens vinden fikk håret til å piske rundt ansiktet. Endelig landet hun på begge føtter. Møtet med bakken sendte et støt oppover i beina, og hun snublet litt, men på et eller annet – mirakuløst – vis greide hun å bli stående.

Hun åpnet øynene. På alle kanter feiret festdeltagerne at de hadde beseiret tyngdekraften, hoppet opp i fontenen med høye plask og gjorde festantrekkene klissvåte. Bare Jupiter sto stille. Han så på Morrigan med et ansikt som uttrykte en blanding av stolthet, lettelse og beundring. Ingen i hele verden hadde noen gang sett sånn på henne.

Hun gikk bort til ham uten å være helt sikker på om hun burde slå armene rundt ham eller dytte ham ut i fontenen. Det endte med at hun ikke gjorde noen av delene.

Ordene hun sa, var «God ny æra».

Men ordene hun hadde i hjertet, var Jeg lever.

KAPITTEL SJU

Fri bar på Hotell Devkalion

Morrigan drømte at hun falt og dalte ned i mørket, men våknet til solskinn, et brett med speilegg og ristet brød, og en lapp.

Kom til arbeidsværelset mitt etter frokost.
Fjerde etasje, to dører ned fra Musikksalongen.
J.N.

På baksiden hadde Jupiter tegnet et lite kart med piler som viste vei. Uret på veggen sa at klokken var ett på ettermiddagen. Lenge etter frokosttid, tenkte Morrigan. Hvor lenge var det siden han hadde lagt igjen den lappen?

Morrigan så på brettet og innså at hun ikke hadde spist noe siden lammekotelettbursdagsmiddagen i Kråkheslottet – når var den, egentlig, for hundre år siden? Hun kastet i seg to egg, en tykk skive ristet brød med smør og en halv kopp lunken te med melk mens hun gransket omgivelsene.

Sammenlignet med det hun så langt hadde sett av hotellet, speil og oljemalerier i forgylte rammer, luksuriøse tepper, frodige grønne planter og krystallysekroner, var rommet hennes en overraskelse. Det var … et rom. Et helt fint rom. Men et normalt rom, med enkeltseng og en trestol og et lite, firkantet vindu og et knøttlite bad inn en dør til venstre for henne. Hadde det ikke vært for lappen fra Jupiter på det vesle bordet, og paraplyen med sølvhåndtak som hang over hodegavlen, kunne det å våkne i dette rommet lett ha fått Morrigan til å tro at hun hadde drømt hele Devkalion, og Ingenlund, og alt det andre.

Hun tok seg så vidt tid til å svelge den siste slurken med te før hun skiftet til en ren, blå kjole (det eneste plagget som hang i klesskapet) og fulgte kartet til Jupiter mens hun løp hele veien til arbeidsværelset hans i fjerde etasje. Hun stanset for å få igjen pusten før hun banket på døren.

«Kom inn,» ropte Jupiter. Morrigan åpnet døren og ble møtt av et lite, praktisk rom med peis og to slitte skinnlenestoler. Jupiter sto bak et skrivebord av tre og lente seg over et virvar av papirer og kart. Han kikket opp og smilte bredt. «Aha! Der er du. Ypperlig. Jeg tenkte jeg kunne gi deg en liten omvisning. Sovet godt?»

«Ja takk,» sa Morrigan. Plutselig følte hun seg sjenert. Det var fordi Jupiter drev og smilte til henne hele tiden, tenkte hun. Det var ikke naturlig.

«Og alt er i orden med rommet ditt?»

«J-ja, selvfølgelig!» stotret hun. «Det var det da jeg gikk derfra, i alle fall. Det lover jeg.»

Jupiter så på henne et øyeblikk, og pannen rynket seg forvirret. Så lukket han øynene og lo som om hun hadde sagt noe sinnssvakt morsomt. «Nei – nei, jeg mener … jeg mener liker du det? Synes du det er i orden?»

«Å.» Morrigan kjente at hun ble varm i kinnene. «Ja, det er veldig fint. Tusen takk.»

Jupiter var høflig nok til å tørke av seg de siste restene av fliret. «Det er, øh … jeg vet at det er litt kjedelig, men det har jo akkurat møtt deg. Dere blir bedre kjent med hverandre etter hvert. Ting kommer til å forandre seg.»

«Å,» sa Morrigan igjen. Hun skjønte ikke hva han mente med det. «Greit.»

Veggene i arbeidsværelset til Jupiter var fulle av bokhyller og innrammede fotografier, stort sett av fremmede landskap og mennesker. Jupiter selv var bare å se på et par av dem – yngre, mer rødhåret, tynnere, mindre skjeggete. Han sto på vingene til et todekkerfly i luften. Stakk to tomler i været mens han satt på skuldrene til en bjørn. Danset på et båtdekk sammen med en vakker kvinne og – av alle ting – en surikat.

Fotografiet som hadde æresplassen på skrivebordet, var av Jupiter og en gutt. De satt ved siden av hverandre, med føttene på det samme skrivebordet, og gliste fra øre til øre. Gutten hadde jevne hvite tenner, varm brun hud og en svart lapp over venstre øye.

Morrigan dro kjensel på ham – det var gutten hun hadde sett på aftentidfesten, han som løp etter den dansende dragen og hoppet ned fra taket side om side med Jupiter. Hun hadde ikke lagt merke til lappen over øyet på festen. Men han løp jo forbi henne i full fart, og hun hadde kanskje vært altfor opptatt av å prøve å bli klok på firfislemusikere og kjempekatter og så videre.

«Hvem er det?»

«Nevøen min. Jon. Han er på det også – ser du det? Fjorårets klassebilde.» Jupiter pekte på et bilde av en gruppe gutter som sto i regelmessige rekker. Nederst på bildet sto det Gråmark skole for begavede unge menn. Vinteren i ellevte, den sørlige innflytelses æra. Guttene hadde på seg svart sjakett, hvit skjorte og tversoversløyfe.

Morrigan leste gjennom listen av navn under bildet. «Her står det at han heter Jonatan.»

«Mhm, Jonatan Arjuna Korrapati. Vi kaller ham Jon.»

Morrigan åpnet munnen for å spørre om lappen over øyet, men Jupiter avbrøt henne.

«Du får nesten spørre ham selv. Men det kan hende du må vente til vårferien, jeg tviler på at han kommer til å være her noe særlig i det første semesteret. Jeg hadde håpet du skulle få hilse på ham i dag, men han måtte dra tilbake til skolen, dessverre.»

«Er det ikke fridag i dag?»

Jupiter sukket med hele kroppen. «Ikke ifølge vår venn Jon. Tredje skoleår har akkurat begynt, og han insisterer på at alle de andre i klassen kommer til å være på skolen i aftentidhelgen og i full gang med puggingen til første eksamen. De gir dem nok å gjøre på Gråmark.» Jupiter tok med seg Morrigan ut i gangen og lukket døren til arbeidsværelset etter dem. «Jeg håper du kommer til å ha dårlig innflytelse på ham. Skal vi ta en tur til Røykesalongen?»

«Altså.» Jupiter sto med hendene i lommen og gynget på hælene mens de ventet på heisen. «Morrigan … Morrigan.»

«Ja?» Hun lurte på om han endelig skulle fortelle henne om Det vunderlige selskap.

Han kikket opp. «Hm? Å, jeg bare tenkte på hva vi kan gjøre med Morrigan. For å gi deg et kallenavn, altså. Morris … Mongo … Nei. Moss. Mogger’n. Moggi?»

Heisdørene plinget og åpnet seg. Jupiter skjøv henne inn og trykket på knappen til tiende etasje.

«Absolutt ikke,» sa Morrigan og skjøt bust. «Jeg vil ikke ha noe kallenavn.»

«Klart du vil det, alle vil jo –» Han ble avbrutt av et hvin og en sprakende lyd etterfulgt av kremting fra en hornformet forsterker som var montert i hjørnet.

«God morgen, mine damer og herrer og vunderdyr. Vil gjesten som har glemt igjen fire alpakkaer i vinterhagen være så vennlig å hente dem så snart som mulig? Vennligst ring etter Suppedas hvis du trenger assistanse. Mange takk.»

«Alle vil jo ha et kallenavn,» fortsatte Jupiter etter kunngjøringen. «Mitt, for eksempel, er Den mektige og høyvelbårne kaptein herr kavaler Jupiter Amantius Nord.»

«Har du funnet på det selv?»

«Deler av det.»

«Det er altfor langt til å være et kallenavn,» sa Morrigan. «Kallenavn er mer sånn som Kris og Bønna. Det tar omtrent et år å si ‘Den mektige og høyvelbårne kaptein herr hvadetnåvar’.»

«Det er derfor alle bare kaller meg Jupiter,» sa han. Heisen skalv til og stanset, og de gikk ut. «Du har rett, kort er som regel best. Skal vi se. Mo. Mor … Mog. Mog!»

«Mog?» Hun rynket på nesen.

«Mog er et kjempebra kallenavn!» insisterte Jupiter. Han lot ordet rulle rundt i munnen mens de gikk langs den lange korridoren. «Mog. Mogga. Moggers. Det gir så mange muligheter.»

Morrigan skar en grimase. «Det høres ut som noe et dyr kaster opp foran inngangsdøren din. Men skal du fortelle meg om Det vunderlige selskap nå?»

«Snart, Mog, men –»

«Morrigan.»

«– først tar vi omvisningen.»

Til Morrigans lettelse var ikke Røykesalongen et rom der gjestene kunne røyke pipe og sigar, men et rom som sendte ut store, svulmende skyer av farget, duftende røyk som så ut til å strømme rett ut av veggene. Denne ettermiddagen var det dunkelgrønn salvierøyk («for å fremme filosofifiseringens kunst,» sa Jupiter), men en timeplan på døren fortalte henne at senere samme kveld ville røyken gå over til kaprifol («for romantikk») og sent på kvelden til lavendel («som en hjelp for de søvnløse»).

I en liten toseter lå en veldig liten og veldig blek mann, helt svartkledd og innhyllet i fløyelskappe, dramatisk drapert. Øynene var lukket og omgitt av tykke kajalstreker, munnvikene pekte ned, og han så ut som om han hørte hjemme i en tragisk skrekkhistorie. Morrigan likte ham umiddelbart.

«God ettermiddag, Frank.»

«Å, Jupp,» sa den lille mannen og åpnet et sorgtungt øye på gløtt. «Der er du, ja. Jeg lå akkurat og tenkte på døden.»

«Selvfølgelig gjorde du det.» Jupiter virket ikke imponert.

«Og på hvilke sanger jeg vil synge på helgemessfesten i år.»

«Det er nesten et år til, og jeg sa du kunne synge én sang, entall, ikke sanger, flertall.»

«Og på håndklemangelen på rommet mitt.»

«Du får rent håndkle hver morgen, Frank.»

«Men jeg vil ha to rene håndklær hver morgen,» sa Frank litt grettent. «Jeg trenger et til håret.»

Morrigan kvalte et knis.

«Snakk med Fenestra om det. Strålende jobb i går, forresten – den aller beste aftentidfesten vi har hatt.» Jupiter bøyde seg ned for å hviske noe til Morrigan. «Frank er min offisielle festarrangør. Kalaskongen personlig. Den beste i bransjen, men det må vi ikke si til ham, ellers begynner han å lete etter ny jobb på et fjongere sted.»

Frank smilte selvtilfreds og søvnig. «Jeg vet selvfølgelig at jeg er best, Jupp. Grunnen til at jeg fortsatt er her, er at det ikke finnes noe fjongere sted – du er den eneste hotelleieren i hele Fristaten som aldri påtvinger mitt geniale hode et budsjett.»

«Jeg påtvinger faktisk ditt geniale hode et budsjett, Frank, men du ignorerer det hver gang. Og apropos det, hvem godkjente at du kunne hyre Iguanarama?»

«Det gjorde du.»

«Nei, jeg sa du kunne hyre Varanarama, som bare spiller Iguanarama-låter. De koster kvartparten så mye.»

«Selvfølgelig gjør de det. De har kvartparten så mye talent,» fnøs Frank. «Men hva vil du her, egentlig? Ser du ikke at jeg restituerer meg?»

«Jeg har med meg en helt spesiell person du må hilse på. Dette» – Jupiter klappet Morrigan på skulderen – «er Morrigan Kråkh.»

Frank satte seg brått opp, og blikket smalnet da han så på Morrigan. «Aha. Du har med en presang til meg,» sa han. «Ungt blod. Det gleder meg.» Han glefset. Morrigan prøvde å la være å le. Hun hadde en følelse av at han gikk inn for å skremme henne, og det virket mest realt å spille med.

«Nei, Frank.» Jupiter kløp seg i neseryggen. «Ærlig talt, du og Fen, jeg … hør her, det er ikke lov å bite henne. Det er ikke lov å bite noen på Devkalion. Dette har vi snakket om.»

Frank lukket øynene, la seg ned igjen og så furten ut. «Hvorfor forstyrrer du meg da?»

«Tenkte bare du hadde lyst til å hilse på kandidaten min.»

«Kandidat til hva da?» gjespet Frank.

«Til Det vunderlige selskap.»

Frank sperret øynene opp. Han satte seg opp og så på Morrigan med fornyet interesse. «Nei, nei. Dette er da en besynderlig utvikling. Jupiter Nord, som har vært en svoren ikke-fadder hele sitt liv. Og så tar han endelig en kandidat.» Han gned hendene sammen og så ut til å fryde seg. «Å, som folk kommer til å snakke.»

«Folk liker jo å snakke.»

Morrigan så fra Jupiter til Frank og tilbake igjen. «Snakke om hva da?»

Men Jupiter svarte ikke.

Hadde han virkelig sverget på at han aldri skulle bli fadder for noen? Hun kunne ikke noe for det, hun ble litt glad. Jupiter Nord, som så ut til å være elsket og beundret av alle, hadde valgt henne som sin aller første kandidat noensinne. Hun skulle ønske hun visste hvorfor.

Frank gransket henne mistenksomt, som om han også var litt i tvil. «Hyggelig å hilse på deg, Morrigan. Kan jeg spørre deg om noe?»

Jupiter grep inn. «Nei, det kan du ikke.»

«Å, vær så snill, Jupp, bare ett spørsmål.»

«Bare ingen.»

«Morrigan, hva er –»

«Du får ikke ett rent håndkle engang i morgen hvis du skal holde på sånn.»

«Men jeg vil bare vite –»

«Legg deg ned og nyt salvien, Frank.» Veggene hadde begynt å sende ut nye skyer av grønn røyk. «Marta kommer snart med tevognen.»

Frank snøftet høyt, snudde ryggen til dem og kastet seg fornærmet ned i sofaen.

Jupiter hjalp Morrigan å finne veien gjennom den dunkle tåken og bort til døren mens han snakket lavt inn i øret hennes. «Frank er litt dramatisk av seg, men han er en fin fyr. Den eneste dvergvampyren i Ingenlund, vet du.» Morrigan kunne høre at han var stolt. Hun snudde seg og så litt engstelig på Frank igjen gjennom den grønnlige disen – var det virkelig sant at hun akkurat hadde snakket med en vampyr? «Ikke spesielt populær verken i dvergmiljøet eller vampyrmiljøet, dessverre, først og fremst fordi –»

«Vampyrdverg,» rettet Frank på ham i den andre enden av rommet. «Det er virkelig ikke det samme, du. Kanskje du burde vurdere å melde deg på sensitivitetstrening hvis du har tenkt å drive hotell.»

«– først og fremst fordi han er så humørsyk, tror jeg. Tenk deg å være for humørsyk for andre vampyrer,» avsluttet Jupiter hviskende, og så ropte han noe over skulderen. «Verst for dem, Frank. Verst for dem.»

Utenfor Røykesalongen traff de på stuepiken Marta, som trillet en vogn full av teservise og deilige søtsaker. Hun blunket til Morrigan og stakk til henne en kake med rosa glasur idet hun gikk forbi dem, noe Jupiter gjorde et stort nummer av å late som om han ikke så.

Morrigan hadde akkurat tatt en diger, himmelsk bit da en ung mann med sjåførlue og uniform braste ut av heisen. Han hadde mørkebrun hud og store, bekymrede øyne.

«Kaptein Nord!» ropte han og kom løpende nedover gangen. Morrigan stivnet. En lei bivirkning av forbannelsen var at hun visste nøyaktig hvordan dårlige nyheter så ut. «Suppedas sendte meg, sjef. Det har kommet en ny beskjed fra sporveiene. Du må komme med en gang.» Sjåføren tok av seg luen og trakk fingrene nervøst langs bremmen.

Marta forlot trallen sin og pilte bort til dem. Hun så lamslått ut. «Det har vel ikke vært enda en ulykke på vundergrunnen?»

«Enda en –» begynte Jupiter og ristet på hodet. «Hva mener du med enda en ulykke?»

«Det var på nyhetene i morges,» svarte Marta. «Et tog sporet av på Sengetidlinjen rett etter daggry og krasjet inn i tunnelveggen.»

«Hvor?» ville Jupiter vite.

«Et sted mellom Svartstokk og Revegaten stasjon. De sa at flere titall personer ble skadet.» Marta sto helt urørlig, med hånden rundt strupen. «Ingen døde, gudskjelov,» la hun stille til.

Morrigan kjente at noe vred seg i magen. Her var den – katastrofen hun hadde ventet på. Hei, Ingenlund, tenkte hun og bet seg i leppen. Morrigan Kråkh er her. Hun så på Jupiter, ventet på en anklage, på at han skulle snu seg mistenksomt mot henne.

Men fadderen hennes bare rynket pannen. «Vundergrunnen sporer ikke av. Den har aldri sporet av.»

«Marta har rett, sjef,» sa sjåføren. «Avisene er fulle av det, radioen også. Det er noen som sier … som sier at dette kan være» – han stanset og svelget, og fortsatte hviskende – «vundersmedens verk, men … men det er …»

«Sludder.»

«Det var det jeg sa, sjef, men … denne ulykken var så stygg, folk kan ikke unngå å tenke –»

«Kan det virkelig være vundersmeden?» avbrøt Marta, og fargen forsvant fra ansiktet hennes.

Jupiter fnøs. «Med tanke på at han har vært borte i over hundre år, Marta, så tror jeg neppe det. Ikke la deg påvirke av dommedagsprofeter.»

«Hva er vundersmeden?» spurte Morrigan. Kunne det hende at en annen kom til å få skylden? En som ikke var henne, for en gangs skyld? Hun skammet seg over å kjenne hjertet sveve ved tanken.

«Eventyr og overtro,» svarte Jupiter med et bestemt nikk og snudde seg mot sjåføren sin igjen. «Kalle, vundergrunnen er selvkjørende, den er selvreparerende. Den går på vunder, for pokker. Det skjer ikke ulykker med vunder.»

Kalle hevet den ene skulderen og så like paff ut. «Jeg vet det. Sporveiene ville ikke si hvorfor de trenger deg, sjef, men jeg har sendt en melding til vognskjulet om at de må tanke opp en vogn. Vi kan være klare til å dra om fire minutter.»

Jupiter så bekymret ut. «Ja vel, greit.» Han snudde seg mot Morrigan mens Kalle løp i forveien. «Beklager dette her, Mog. Helt elendig timing. Jeg rakk ikke å vise deg andedammen eller Ting-på-glass-rommet engang.»

«Hva er Ting-på-glass-rommet?»

«Det er der jeg oppbevarer alle tingene mine på glass.»

«Men du skulle jo fortelle meg om Det vunderlige selskap …»

«Jeg vet det, og jeg skal det, men det må pent vente. Marta –» Han vinket den unge stuepiken nærmere. «Kunne du gi Morrigan en liten omvisning? Bare noen høydepunkter.»

Marta lyste opp. «Selvfølgelig, sjef. Jeg tar henne med til madame Chanda Kali, hun øver i musikksalongen.» Hun la en arm rundt skuldrene til Morrigan og ga dem et blidt trykk. «Og så kan vi gå ut i stallen og kikke på ponniene, høres det bra ut?»

«Perfekt!» sa Jupiter begeistret og løp bort til Kalle, som sto og holdt heisdørene åpne for ham. «Marta, du er en knupp. Mog, vi ses senere.»

Så gled dørene igjen, og han var vekk.

Morrigan kjente igjen madame Chanda Kali med en gang. Ikke på grunn av den kraftige sopranstemmen som runget mellom takbjelkene i Musikksalongen da Marta og Morrigan kom dit, og heller ikke på grunn av den dypt rødbrune huden eller det skinnende blanke, svarte håret som lå nedover ryggen i tykke bølger med små sølvflekker. Det hun kjente igjen, var kjolen – lang og flagrende, i knall rosa og oransje silke, fullstendig dekket i ørsmå, glitrende perlebroderier. Den var i nesten nøyaktig samme stil som den fiolette selskapskjolen kvinnen hadde hatt på seg på takterrassen. Morrigan skjønte at madame Chanda var det tapre mennesket som var den første som hoppet fra balustraden for å feire morgentid.

Nå sto hun midt i Musikksalongen og fremførte en arie for et nokså pussig publikum: et tjuetall flagrende blåfugler, en revemor med to unger og flere rødekorn med buskete haler. Det virket som om de hadde kommet inn gjennom vinduene, som sto på vidt gap, og nå så de på sangerinnen med voldsom beundring.

«Madame Chanda er ypperstesopran og kommandesse av Skoghviskerordenen,» hvisket Marta høyt til Morrigan over musikken og fuglesangen. Morrigan fikk øye på en gyllen V-nål, maken til den Jupiter hadde, skjult mellom perlebroderiene på kjolen til madame Chanda. «Hun er også medlem av Det vunderlige selskap, men bor på Devkalion. Hun har opptrådt i alle de store operahusene i Fristaten, men det er ikke alle steder de blir like glade når denne gjengen her dukker opp – det blir skrekkelig mye søl etter dem,» sa hun og nikket mot skogsdyrene som tydeligvis ikke greide å motstå lyden av stemmen til madame Chanda.

Musikken stilnet, og Morrigan begynte å klappe voldsomt. Madame Chanda bukket og smilte varmt før hun jaget de ville dyrene ut av vinduet. «Marta, min engel, du burde bestandig være den som presenterer meg. Du gjør det på så henrivende vis.»

Stuepiken rødmet. «Madame Chanda, dette er Morrigan Kråkh. Hun er –»

«Jupiters kandidat, ja, jeg har hørt det,» sa madame Chanda og satte det funklende blikket i Morrigan. Det var som å bli truffet av lysstrålen fra et fyr. Som å snakke med en kongelig. «Nyheter sprer seg fort på Devkalion. Alle snakker om deg, frøken Kråkh. Så er det sant, vennen min? Du skal ta opptaksprøvene?»

Morrigan nikket og fiklet med kjolekanten. I møte med denne usedvanlige kvinnen følte hun seg som en rennesteinsunge.

Det er sånn et medlem av Det vunderlige selskap ser ut, tenkte hun. Vakker og majestetisk, som madame Chanda. Interessant og beundret, som Jupiter. Hva tenkte de om henne, undret hun – Marta og madame Chanda og Fenestra og Frank? Hadde de allerede begynt å tiske og hviske om at Jupiter hadde gjort et helt håpløst valg?

«Det må jeg jammen si!» sa operasangerinnen åndeløst. «Tenk at vår egen Jupiter omsider er blitt fadder! Jeg er veldig glad for å bli kjent med deg, frøken Morrigan, for du må virkelig være helt vidunderlig. Er du spent på første prøve, søte pikebarn?»

«Eh. Ja?» løy Morrigan, og det lød ikke overbevisende.

«Men det er klart, først er det jo den vunderlige velkomsten. Har Jupiter bestilt time for prøving?»

Morrigan så tomt på henne. Hva i himmelens navn var en vunderlig velkomst? «En … prøving?»

«Hos sydamen sin? Du må ha ny kjole, kjære deg. Førsteinntrykket er viktig.» Hun tenkte seg om et øyeblikk. «Jeg tror kanskje jeg skal få min personlige kostymemaker til å ta seg av dette.»

Marta strålte storøyd mot Morrigan, som om dette var det aller mest ærefulle madame Chanda kunne gjøre for noen, og ikke noe som virket mystisk og skummelt.

«Jupiter selv slipper selvfølgelig unna med sine … interessante valg i klesveien, fordi han er så kjekk,» fortsatte madame Chanda. «Men vi kan ikke påføre deg den skrekkelige smaken hans. Ikke på et så viktig arrangement.

Den vunderlige velkomsten er ikke bare et hageselskap, frøken Kråkh. Det er, beklageligvis, en hage full av mennesker som bedømmer absolutt alt ved deg. De andre kandidatene og fadderne kommer til å måle deg, siden du er en konkurrent. Det er veldig intenst.»

Magen til Morrigan skrumpet sammen. Konkurrenter? Bedømming? Det hadde riktignok stått i brevet fra Jupiter at det ikke var noen garanti for at hun ville bli tatt opp i selskapet, og at hun var nødt til å bestå opptaksprøvene.

Men likevel … innerst inne hadde Morrigan tenkt at etter alt hun hadde vært igjennom for å komme seg til Ingenlund, etter at hun hadde flyktet fra røyk-og-skygge-jegerne og sluppet gjennom grensekontrollen og – og narret døden, for søren, så var hun kanskje gjennom det vanskeligste. Ingen hadde sagt noe om et veldig intenst hageselskap. (Morrigan hadde ingen problemer med å komme på minst tolv katastrofer hun og forbannelsen hennes kunne ta med seg i et hageselskap, og da regnet hun ikke engang med humlestikk og høysnue.)

Det virket som om madame Chanda skjønte at hun hadde truffet et sårt punkt. Hun la an en munter mine og viftet temaet vekk som om det var en flue. «Å, ikke vær redd, vennen min. Bare vær deg selv. Men altså, hvis jeg kan få spørre – for vi dør jo av nysgjerrighet, alle sammen» – hun bøyde seg nærmere med funklende øyne og snakket lavt inn i øret på Morrigan – «hva er din evne? Hva er det for et forbløffende talent du besitter?»

Morrigan blunket. «Hva er hva for noe?»

«Evnen din, barnet mitt. Den fiffige lille ferdigheten din. Talentet ditt.»

Morrigan visste ikke hva hun skulle si.

«Aha, vår alles Jupiter har sikkert planlagt en dramatisk avsløring, ikke sant?» sa madame Chanda og slo en finger lett mot nesen. «Jeg forstår, kjære du. Jeg forstår.»

«Hva mente hun med det?» spurte Morrigan Marta da de gikk fra musikksalongen og tok vindeltrappen ned til lobbyen. «Jeg har ikke noen … evne, eller et talent, eller noe sånt.»

Marta lo, men latteren var ikke slem. «Klart du har en evne. Du er kandidat til Det vunderlige selskap. Du er Jupiter Nords kandidat. Han kan ikke by på deg med mindre han er sikker på at du har en evne.»

«Kan han ikke?» Det var nytt for Morrigan. «Men jeg har ikke –»

«Det har du. Du bare vet ikke hva det er ennå.»

Morrigan sa ingenting.

Hun tenkte på kvelden i forveien – på det fantastiske øyeblikket da Jupiter dukket opp i Kråkheslottet, på hvor glad hun hadde vært ved daggry, da hun landet trygt i forgården til Hotell Devkalion. Da trodde hun at en helt ny verden hadde åpnet seg for henne. Nå føltes det som om hun så på det nye livet sitt gjennom en vegg av uknuselig glass.

Hvordan i all verden skulle hun komme inn i Det vunderlige selskap hvis hun var nødt til å ha et eller annet slags talent?

«Han har aldri hatt en kandidat før, vet du,» sa Marta vennlig. «Han burde egentlig ha hatt det for lengst. Det er meningen at alle skal ha det, når de når en viss alder. Og det har jo vært massevis av foreldre her og dundret på døren, tilbudt ham penger og tjenester og alt mulig rart hvis han bare ville velge de små sussebassene deres. Du skulle se de tragiske tilfellene som kommer og snuser her når buddagen nærmer seg! Men han har alltid sagt nei. Det har aldri vært noen som har vært spesielle nok.» Hun smilte gledestrålende og strakte hånden ut for å stikke en svart hårlokk på plass bak øret til Morrigan. «Ikke før nå.»

«Jeg er jo ikke spesiell i det hele tatt,» sa Morrigan, men det var løgn. Hun visste hva som gjorde henne spesiell. Det var akkurat det samme som fikk folk i Sjakkelfoss til å krysse gaten for å unngå henne. Det som ville ha drept henne på aftentid, hvis ikke Jupiter hadde dukket opp i den mekaniske edderkoppen sin og feid henne med seg til Ingenlund.

Forbannelsen gjorde henne spesiell.

Var det å være forbannet et talent? Var det grunnen til at Jupiter hadde budt på henne? Fordi hun hadde en evne til å ødelegge alt? Morrigan skar en grimase. For en grusom tanke.

«Kaptein Nord er litt rar, frøken, men han er ikke dum. Han ser folk som de virkelig er. Hvis han velger deg, så betyr det –»

Men Morrigan fikk aldri vite hva det betydde, for Marta ble avbrutt av et øredøvende brak og lyden av glass som ble knust. Et skrekkelig skrik runget helt til toppen av trappen.

Marta og Morrigan løp resten av veien ned til lobbyen og ble møtt av et forferdelig syn. Den rosa seilskiplysekronen hadde styrtet ned i det sjakkrutete gulvet. Glitrende stråler av knust glass og krystaller lå strødd utover marmoren. Fra taket dinglet ledninger som tarmer fra et kadaver.

Gjester og ansatte sto med åpen munn og stirret på det vanvittige kaoset.

Marta la hendene mot kinnene. «Å … kaptein Nord kommer til å bli så lei seg. Det skipet har vært her i en evighet, det er det han er aller mest glad i her. Hvordan kunne dette skje?»

«Jeg fatter det ikke,» sa Suppedas og kom frem fra skranken. «Vaktmesteren sjekka jo den gamle dama så sent som i forrige uke. Hun var frisk som en fisk!»

«Og så på morgentid, av alle dager!» ropte Marta. «Det er jo vanvittig uflaks!»

«Jeg vil vel heller si at vi har hatt utrolig flaks,» sa Suppedas. «En lobby full av mennesker, og så er det ikke en sjel som blir skada? Det kan vi takke vår lykkestjerne for.»

I all hemmelighet var Morrigan enig med Marta. Det var vanvittig uflaks, og hun visste jo hva hun snakket om. Dette var hennes spesialitet.

Marta samlet noen av de ansatte og begynte å gi instrukser for opprydningen mens Suppedas snakket med gjestene og elegant styrte dem vekk fra kaoset.

«Mine damer og herrer, på vegne av Devkalion må jeg bare beklage at dere fikk en fryktelig støkk i livet,» sa conciergen. «Hvis dere går opp i Den gylne lanterne, cocktailbaren i sjuende etasje, så er det fri bar der fra nå av. Vi spanderer drikkevarene resten av kvelden! Ha det hyggelig.»

De rundt ti gjestene som hadde vært vitne til at lysekronen styrtet, virket fornøyde med å rusle opp til gratis drinker og glemme at det hadde skjedd. Men Suppedas, Marta og resten av de ansatte så like bekymret ut som Morrigan følte seg.

Hun gikk forsiktig rundt kanten av katastrofeområdet. «Kan jeg hjelpe til med noe?»

«Å! Nei, du får virkelig ikke lov til å anstrenge deg, frøken Morrigan,» sa Suppedas og skjøv henne forsiktig i en annen retning. «Jeg tror faktisk det er best at du også fyker oppover i etasjene, og kommer deg vekk fra løse ledninger og knust krystall. Vi vil jo ikke at du skal bli skada.»

«Jeg blir ikke skadet,» protesterte Morrigan. «Jeg skal være forsiktig.»

«Kan du ikke gå opp i Røykesalongen? Jeg kan ringe og få dem til å sette på litt kamillerøyk for å roe ned nervene dine, stakkars liten. Du har fått et skrekkelig sjokk. Sånn, flink jente, ta deg ei lita tur opp dit, du.»

Morrigan stanset på trappeavsatsen, snudde seg og så på Suppedas, Marta og de andre ansatte som pilte frem og tilbake og feide restene av lysekronen sammen i triste hauger av glitrende, rosa støv.

Ingen så stygt på henne eller mumlet lavt for seg selv om at dette var det forbannede barnets skyld. Ingen av dem visste hvorfor noe så fryktelig hadde skjedd.

Men Morrigan visste det.

Og hun visste hvorfor det toget hadde krasjet på vundergrunnen.

Forbannelsen hadde fulgt etter henne. Hun hadde overlevd den, fått leve til tross for den … og så på en eller annen måte tatt den med seg helt til Ingenlund likevel, smuglet den gjennom grensekontrollen og gitt den et riktig hyggelig hjem på Hotell Devkalion.

Og nå kom den til å ødelegge alt.

KAPITTEL ÅTTE

Interessant. Nyttig. Bra.

Noe vekket Morrigan midt på natten. En lyd – som flagrende vinger eller boksider noen bladde raskt gjennom. Hun ble liggende våken og vente på at den skulle dukke opp igjen, men det var stille i rommet. Kanskje hun hadde drømt, om fugler eller bøker.

Hun lukket øynene og forsøkte å falle i dyp og drømmeløs søvn, men den kom aldri. Den vesle fliken av himmelen hun kunne se gjennom soveromsvinduet, lysnet fra det mørkeste svart til bekmørkt blått før daggry mens stjernene sluknet en etter en.

Morrigan tenkte på det rosa seilskipet som lå smadret på det sjakkrutete gulvet, slukket for bestandig. Det var det Jupiter var aller mest glad i, hadde Marta sagt. Da Morrigan gikk og la seg, hadde Jupiter fremdeles ikke kommet hjem fra sporveiene. Hva kom han til å si, undret hun, når han fikk se det gapende hullet i taket der det han var aller mest glad i, hadde pleid å henge?

Rent logisk sett visste Morrigan at det ikke var hennes skyld at en gigantisk lampe styrtet ned i en glitrende død – spesielt siden hun ikke engang befant seg i rommet da det skjedde. Men hun kunne ikke noe for det, det føltes fortsatt som om hun hadde begått en grufull forbrytelse og sluppet unna med det.

Men dette hotellet må være over hundre år gammelt, tenkte hun. Hun rullet seg over på siden og slo på hodeputen for å forme den til en mer behagelig klump, mens hun ergret seg over sin egen anklage. Gamle ting går i stykker! Lysekronen hang sikkert i dårlige kabler som hadde røket, eller – eller gipsen i taket hadde smuldret opp!

Morrigan satte seg plutselig fast bestemt opp i sengen og kastet av seg teppet. Hun skulle undersøke skaden selv. Hun skulle se at det ikke var hennes feil. Hun skulle gå og legge seg igjen og leve lykkelig i alle sine dager. Slutt.

Lobbyen var naturlig nok ganske mørk uten skinnet fra lysekronen. Conciergeskranken var tom. Det var skummelt å være her nede helt alene midt på natten. Lyden av skrittene til Morrigan runget i tomheten.

Dette var idiotisk, tenkte hun og kjente et stikk av anger. En idiotisk idé. Alle skårene var uansett ryddet bort, og lobbyen var så svakt opplyst at fra der hun sto, kunne hun bare se hullet i taket som en vag, svart flekk langt der oppe – hun kunne ikke se en eneste røket kabel. Hun var ikke sikker på at de fortsatt var der engang.

Morrigan var klar til å gi opp og gå og legge seg igjen da hun hørte en lyd.

Musikk. Nynning?

Ja – det var noen der, i skyggene, noen som nynnet.

Det var en pussig liten melodi. Hun kjente den så vidt igjen … en barnesang, eller en vise hun hadde hørt på radioen. Hjertet slo raskere.

«Hallo?» sa hun lavt – det vil si, hun mente å si det lavt, men stemmen ga gjenlyd og spratt frem og tilbake mellom veggene. Nynningen stoppet. «Hvem er det?»

«Ikke vær redd.»

Hun snudde seg mot stemmen. Det var en mann – han satt halvveis inne i skyggen, med korslagte bein og frakken pent brettet over fanget. Morrigan gikk nærmere for å prøve å se ansiktet hans. Han var innhyllet i mørke.

«Jeg venter bare på at resepsjonen skal åpne,» sa han. «Toget mitt ble forsinket, så jeg rakk ikke siste frist for innsjekking. Beklager hvis jeg skremte deg.»

Hun kjente den stemmen. Lav og tydelig, med bestemte T-er og skarpe S-er.

«Har ikke vi møtt hverandre før?» spurte hun.

«Det tror jeg ikke,» sa mannen. «Jeg er ikke herfra.» Han så på henne, lente seg frem, og en stråle av måneskinn gled over ansiktet hans.

«Herr Jahr?» Det var ikke så mye ved ham man kunne feste seg ved – askebrunt hår, grå dress. Men hun kjente igjen stemmen og, da hun så nærmere på ham, de mørke øynene og det tynne arret som skar seg gjennom det ene øyebrynet. «Du er assistenten til Esra Skrall.»

«Jeg – ja, hvordan vet du – frøken Kråkh?» Han reiste seg og tok to raske skritt mot henne, og munnen åpnet seg forbløffet. «Er det virkelig deg? De kunngjorde – de sa at du var …» Han ble taus og så beklemt ut. «Hva i all verden gjør du i Fristaten?»

Oi da. «Jeg … jeg bare … jo, altså …» Morrigan var rasende på seg selv. Hvordan kunne hun forklare alt som hadde skjedd? Kom han til å si det til familien hennes? Hun lette fortvilet etter noe å si da det slo henne at det var noe rart her. «Vent … hvordan kjenner du til Fristaten?»

Jahr så litt skyldbetynget ut. «Du har et poeng. Hvis du ikke røper min hemmelighet, skal ikke jeg røpe din. Avtale?»

«Avtale.» Morrigan pustet lettet ut.

«Frøken Kråkh, jeg vet ikke hvordan du havnet her, eller hvordan det har seg at du fremdeles er i live når hver eneste avis i republikken i går skrev at du var død.» Morrigan så bort. Det virket som om Jahr merket at hun syntes dette var ubehagelig, for han valgte sine ord med omhu. «Men uansett hva … omstendighetene … er, kan jeg forsikre deg om at min arbeidsgivers tilbud fortsatt er gyldig. Skrall var fryktelig skuffet over at han ikke fikk deg som lærling. Fryktelig skuffet.»

«Å. Øh, takk skal du ha. Men jeg har en fadder allerede. Og … jeg trodde faktisk du gjorde narr av meg. På buddagen, mener jeg. Du forsvant, og –»

«Narr?» Han så overrasket og litt fornærmet ut. «På ingen måte. Skrall driver ikke med narrestreker. Tilbudet var oppriktig ment.»

Morrigan var forvirret. «Men da jeg snudde meg, hadde du forsvunnet.»

«Å. Ja. Det må jeg bare beklage.» Han så oppriktig lei seg ut. «Tilgi meg, men jeg tenkte på Skrall. Hvis det ble kjent at han tilbød noen en lærlingplass, ville han ha blitt beleiret av foreldre som forsøkte å prakke barna sine på ham. Det var derfor hans bud på deg var anonymt. Jeg hadde tenkt å komme tilbake og snakke med deg, men jeg ble tatt helt på sengen av at aftentid kom.»

«Jeg også.»

«Jeg er redd jeg gjorde en nokså slett jobb. Jeg forstår at du har inngått en annen avtale, men … jeg er sikker på at Skrall ville bli henrykt dersom du ville vurdere å ombestemme deg.»

«Å.» Morrigan visste ikke hva hun skulle si. «Det er … snilt av ham.»

Jahr løftet hendene og smilte. «Vær så snill, ikke føl deg presset. Hvis du er fornøyd, kommer Skrall til å forstå det. Bare vit at døren aldri er stengt.» Han brettet frakken pent over den ene armen og satte seg godt til rette i en lenestol. «Nåvel. Jeg håper det er i orden at jeg spør – hvorfor i himmelens navn streifer du rundt i lobbyen på Hotell Devkalion på denne tiden av døgnet?»

Det var noe ved Jahr som virket tillitvekkende og liksom velkjent. Så i stedet for å finne på en unnskyldning fortalte Morrigan den latterlige sannheten. «Jeg kom for å se på lysekronen.» Hun pekte opp i taket. «Det som er igjen av den.»

«Gode gud,» sa Jahr og sperret øynene opp da han så på stedet der seilskipet hadde vært. «Jeg syntes liksom det var noe som ikke stemte helt. Når skjedde det?»

«I går. Den falt.»

«Den falt?» Han huffet seg. «Lysekroner faller ikke uten videre. Særlig ikke på dette hotellet.»

«Men den gjorde det.» Morrigan svelget, så på Jahr i øyekroken og forsøkte å bedømme reaksjonen hans. Forsøkte å ikke høres altfor håpefull ut. «Med mindre – mener du – tror du at noen kan ha gjort det med vilje? For eksempel … at noen klippet over kablene, eller –»

«Nei, slett ikke. Jeg tror det er en felling.»

Hun blunket. «En felling?»

«Ja. Som med en tann. Ser du det der?» Han pekte, og Morrigan kikket opp i mørket. «Der – ser du det vesle glimtet av lys? Den vokser ut igjen, erstatter seg selv med noe helt nytt.»

Og nå så hun det. En liten flekk av lys som blomstret ut av skyggene. Hun hadde oversett den tidligere, men det var ikke til å ta feil av. En liten tråd av krystall og lys krøllet seg nedover fra taket. Hjertet svevde. «Kommer den til å se akkurat lik ut?»

«Det tror jeg nok ikke,» sa Jahr litt vemodig. «Jeg er ikke noen ekspert på hvordan ting fungerer på Hotell Devkalion. Men jeg har kommet og gått her i mange år, og jeg tror ikke jeg noen gang har sett henne iført samme drakt to ganger.»

De sto tause i flere minutter og så den nyfødte lysekronen vokse sakte ut av takets trygge puppe, akkurat som en ny tann i friskt, rosa tannkjøtt. Det gikk så langsomt at det kom til å ta uker eller kanskje til og med måneder før den ble like stor som det enorme seilskipet, men Morrigan var så lettet at hun mer enn gjerne kunne vente så lenge. Hun lurte på hvordan den kom til å se ut til slutt. Noe enda bedre enn et seilskip? En araknopod, kanskje!

Da Jahr åpnet munnen igjen, var tonen mild og nølende, som om han var redd for at han kom til å fornærme henne. «Denne fadderen din … Jeg går ut fra at han har foreslått deg som kandidat til Det vunderlige selskap?»

«Hvordan visste du det?»

«En kvalifisert gjetning,» sa han. «Det er ikke så mange andre grunner til å ta med seg et barn helt fra Vintersjø-republikken til Ingenlund. Kan jeg få stille deg et uforskammet spørsmål, frøken Kråkh?»

Morrigan kjente skuldrene stramme seg. Hun visste hva han ville spørre om.

«Jeg vet ikke hva evnen min er,» sa hun lavt. «Jeg vet ikke om jeg har noen evne engang.»

Han rynket pannen og så forvirret ut. «Men … for å komme inn i Det vunderlige selskap –»

«Jeg vet det.»

«Har fadderen din snakket med –»

«Nei.»

Han presset leppene sammen. «Synes du ikke det er rart?»

Morrigan vendte ansiktet oppover. En lang, taus stund så hun på den vesle stilken av lys som beveget seg nedover i sneglefart.

«Jo. Det gjør jeg.»

Jupiter sto fortsatt med løftet hånd, klar til å banke igjen, da Morrigan rev opp døren til rommet sitt for å ta ham imot senere den morgenen.

«Hva er evnen min?» spurte hun.

«God morgen til deg også.»

«God morgen,» sa hun og tok et skritt til siden for å slippe ham inn. Hun hadde ventet i en evighet, gått frem og tilbake på gulvet og grunnet på samtalen med Jahr. Gardinene var trukket helt til side, og mengder av morgensol strømmet inn gjennom et vindu som i løpet av natten hadde vokst fra en liten firkant til en bue som strakte seg fra tak til gulv. Det var ganske sprøtt – men Morrigan syntes ikke det var det temaet som hastet mest. «Hva er evnen min?»

«Kan jeg rappe et wienerbrød? Jeg er skrubbsulten.»

Marta hadde kommet med frokostbrettet ti minutter i forveien. Det sto urørt i hjørnet. «Bare ta. Hva er evnen min?»

Jupiter stappet munnen full av wienerbrød mens Morrigan så på ham og bekymret seg. «Jeg har ikke noen evne, ikke sant? For du tok med deg feil person. Du trodde jeg var en annen, en som hadde et eller annet kjempetalent – det er sånn det funker, ikke sant? Det er sånn man kommer inn i Det vunderlige selskap. Man må være begavet, sånn som madame Chanda. Man må ha en eller annen slags spesiell evne. Og du trodde jeg hadde det, og nå vet du at jeg ikke har det. Jeg har rett, ikke sant?»

Jupiter svelget. «Før jeg glemmer det – sydamen kommer for å ta mål av deg i formiddag, så du kan få nye klær. Hva er yndlingsfargen din?»

«Svart. Jeg har rett, ikke sant?»

«Svart er ikke en farge.»

Hun stønnet. «Jupiter!»

«Ja vel, greit.» Han lente seg mot veggen, gled helt ned på gulvet og strakte de lange beina ut på teppet. «Hvis du vil snakke om kjedelige ting, så snakker vi om kjedelige ting.»

Det lange, røde håret til Jupiter, som fikk striper av gull i solskinnet, var litt flokete og rufsete. Hun hadde aldri sett ham så ustelt som dette. Han var barbeint, og hadde på seg en krøllete hvit skjorte som hang løst over blå bukser med bukseseler som dinglet flokete mot hoftene. Det slo Morrigan at det var de samme klærne han hadde hatt på seg dagen før. Hun lurte på om han hadde sovet i dem, eller ikke sovet i det hele tatt. Han lukket øynene mot lyset og så ut som om han gjerne kunne sitte der hele dagen og la varmen trekke helt inn i skjelettet.

«Jeg skal forklare hvordan det fungerer. Følger du med?»

Endelig, tenkte Morrigan. Med en snodig blanding av lettelse og frykt satte hun seg ytterst på stolsetet, klar til omsider å få noen svar, selv om de kanskje ikke var gode. «Jeg følger med.»

«Greit. Ikke avbryt nå.» Han rettet seg motvillig opp og kremtet. «Hvert år velger Det vunderlige selskap ut en ny gruppe av barn som får slutte seg til oss. Alle barn i Fristaten kan søke, så lenge elleveårsdagen deres var før den første dagen i året – du greide det med et nødskrik, det var godt jobbet – og dersom de blir valgt av en fadder, selvfølgelig. Men det er et aber … fadderen din kan ikke være hvem som helst. Det er ikke som med andre skoler og lærlingplasser, der alle og enhver som har mer penger enn hjerne, kan støtte utdannelsen din. Fadderen din må være medlem av Det vunderlige selskap. Eldstene er veldig strenge på det.»

«Hvorfor det?»

«Fordi de er noen forbanna snobber. Ikke avbryt. Jeg skal være helt ærlig her, Mog –»

«Morrigan.»

«– jeg har valgt deg som kandidat, men det er bare begynnelsen. Nå må du gjennom opptaksprøvene. Det er fire stykker, fordelt utover i året. Prøvene er en elimineringsprosess som er ment å skille de perfekte kandidatene fra dem som er … ikke fullt så perfekte for selskapet. Det er fryktelig elitistisk og konkurranseorientert, men det er tradisjon, så sånn er det.»

«Hva slags prøver?» spurte Morrigan og bet negler.

«Jeg kommer til det. Ikke avbryt.» Han reiste seg og begynte å vandre frem og tilbake. «De tre første er forskjellige hvert år. Det er mange ulike typer prøver, og eldstene liker å bytte dem ut innimellom for å gjøre det litt interessant. Så hva de går ut på i år, får vi vite når det nærmer seg. Det er noen som ikke er så ille – taleprøven er forholdsvis enkel, for eksempel. Da trenger du bare å holde en tale for et publikum.»

Morrigan svelget. Hun kunne ikke tenke seg noe verre. Hun ville heller møte røyk-og-skygge-jegerne igjen.

«… og skattejaktprøven er morsom, men jeg skal ikke lyve, noen av prøvene er forferdelige. Du kan være glad de kvittet seg med fryktprøven for to æraer siden.» Han grøsset. «Den burde de ha kalt nervesammenbruddprøven – noen av kandidatene kom seg aldri igjen.

Men den fjerde prøven. Det er den du er opptatt av. Den har fått det nokså dramatiske navnet oppvisningsprøven, men ærlig talt, den er veldig enkel. Den er lik hvert år. Alle kandidater som har kommet seg gjennom de tre første prøvene, må stå foran eldstehøyrådet og vise dem noe.»

Morrigan rynket pannen. «Noe …?»

«Noe interessant. Og nyttig. Og bra.»

«Interessant og nyttig og bra … du mener et talent, ikke sant?» Hun stålsatte seg. «De vil se et talent.»

Jupiter trakk på skuldrene. «Et talent, en ferdighet, noe som gjør deg spesiell … kall det hva du vil. Vi kaller det en evne. Det er bare det uttrykket vi bruker i Det vunderlige selskap, og det betegner ikke annet enn den fantastiske og unike begavelsen du har, og som eldstene vurderer som tilstrekkelig usedvanlig til å gi deg en livslang plass i Fristatens fremste og mest prestisjefylte institusjon. Det er det hele.» Han gliste gjennom det røde skjegget og trodde helt tydelig at det var sjarmerende.

«Å, så det er det hele?» Morrigan ga fra seg en liten halvkvalt og hysterisk latter. «Akkurat. Jeg har ikke noen evne, så –»

«Så vidt du vet.»

«Og hva er det du vet?» Det var noe skarpt i stemmen hennes. Hva var det han skjulte for henne?

«Jeg vet veldig mye. Jeg er veldig smart.» Han snakket i ring, og det var til å bli gal av. «Jeg mener det, Mog –»

«Morrigan.»

«– du har ingenting å bekymre deg for. Bare kom deg gjennom de tre første prøvene. Oppvisningsprøven er mitt problem. Jeg skal ta meg av den.»

Det hørtes helt … umulig ut. Morrigan sank sammen i stolen og sukket tungt og misfornøyd over å ha fått veldig mye mer på kjøpet enn hun hadde tenkt seg. Hun sendte Jupiter et sideblikk. «Hva hvis jeg ikke har lyst til å bli medlem av selskapet lenger? Hva hvis jeg har ombestemt meg?»

Morrigan ventet at han skulle bli sjokkert eller rasende, men han bare nikket. Som om han hadde visst at hun kom til å si det. «Jeg vet at det er skremmende, Mog,» sa han lavt. «Selskapet ber om veldig mye. Prøvene er vanskelige, og de er bare begynnelsen.»

Supert, tenkte hun. Det blir verre. «Hva skjer etter prøvene?»

Jupiter trakk pusten dypt inn. «Det er ikke egentlig som noen vanlig skole. Det vunderlige selskaps elever blir aldri degget med. Folk tror at selskapets medlemmer får alt gratis, at så snart du får denne vesle gullnålen» – han dunket lett på V-en han hadde på jakkeslaget – «åpner hele verden seg for deg, og veien er alltid lett og helt uten hindre. Og på en måte har de rett – disse gulltaggene åpner så absolutt noen dører. Respekt, eventyr, berømmelse. Reserverte sitteplasser på vundergrunnen. Folk kaller det nålens privilegium.» Han himlet med øynene. «Men på innsiden av selskapet forventes det at du gjør deg fortjent til det privilegiet. Ikke bare i opptaksprøvene, ikke bare én gang, men igjen og igjen, resten av livet, ved å bevise at du er det verdig. Bevise at du er spesiell.»

Han sluttet å snakke og så alvorlig på henne. «Det er forskjellen på Det vunderlige selskap og en vanlig skole. Når du er ferdig med skolegangen, kommer du fortsatt til å være en del av selskapet, og det kommer til å være en del av deg. For bestandig, Mog. Eldstene kommer til å stille krav til deg lenge etter at skoleårene er over, til du er blitt voksen, og lenge etter det også.»

Ansiktet til Morrigan røpet nok hvor utrolig lite fristende alt sammen hørtes ut, for Jupiter skyndte seg å reparere skadene. «Men jeg nevner det verste først, Mog, for jeg vil at du skal se hele bildet.

Hør her – Det vunderlige selskap er mer enn bare en skole. Det er en familie. En familie som kommer til å ta seg av deg og sørge for deg hele ditt liv. Ja, du får en glimrende utdannelse, du får muligheter og kontakter folk utenfor selskapet ikke kan drømme om engang. Men det er noe som er mye viktigere enn det – og det er at du blir del av noe større.

De som gjennomgår disse fire prøvene sammen med deg og går seirende ut av dem … de blir brødrene og søstrene dine. Folk som kommer til å stille opp for deg helt til den dagen du dør. Som aldri kommer til å avvise deg, men være like glad i deg som du er i dem. Folk som ville gitt livet sitt for deg.» Jupiter blunket voldsomt og gned knyttneven mot kinnet mens han så bort. Morrigan ble sjokkert da hun skjønte at han blunket vekk tårer.

Hun hadde aldri visst at man kunne ha så sterke følelser for vennene sine. Antagelig fordi hun aldri hadde hatt en venn. Ikke en ordentlig en. (Hun kunne jo egentlig ikke regne med kosekaninen Elmer.)

En fiks ferdig familie. Brødre og søstre for livet.

Nå skjønte hun det. Jupiter førte seg som en konge, som om han var omgitt av en usynlig boble som beskyttet ham fra alt som var vondt i livet. Han visste at det fantes mennesker i verden – et eller annet sted der ute – som var glad i ham. Som alltid kom til å være glad i ham. Uansett.

Det var det han tilbød henne. Dette var som en skål med varm, fyldig gryterett for et sultent fattiglem – det han holdt i hendene, var det hun mest av alt ønsket seg.

Og plutselig brant Morrigan av sult. Hun ville bli medlem av selskapet. Hun ville ha brødre og søstre. Hun ønsket seg dette mer enn hun hadde ønsket seg noe annet i hele verden.

«Hvordan vinner jeg?»

«Du må bare stole på meg. Stoler du på meg?» Ansiktet til Jupiter var alvorlig og åpent. Morrigan nikket uten å nøle. «Da lar du meg bekymre meg for oppvisningsprøven. Så skal jeg si fra når du må begynne å bekymre deg. Jeg lover.»

Det føltes underlig å stole på en fremmed hun bare hadde kjent i to dager. Men samtidig syntes Morrigan det var vanskelig å ikke stole på Jupiter. (Han hadde tross alt reddet livet hennes.)

Hun trakk pusten dypt inn for å styrke seg før hun stilte spørsmålet hun gruet seg for. «Jupiter. Er talentet mitt … evnen min … har det noe å gjøre med … det du vet?»

Han rynket pannen. «Hm?»

«Det at jeg er forbannet, er det det som er talentet mitt? Har jeg en evne til å … få ting til å gå galt?»

Jupiter så ut som om han skulle til å si noe, og så klappet han munnen igjen. Det gikk et halvt minutt mens han så ut til å ha en kort, men livlig diskusjon med seg selv.

«Før jeg svarer på det spørsmålet – og ja, jeg skal svare på det, du trenger ikke himle med øynene – skal jeg fortelle deg hva mitt talent er,» sa han til slutt. «Jeg har en evne til å se ting.»

«Hva slags ting?»

«Ting som er sanne.» Han trakk på skuldrene. «Ting som har skjedd, ting som skjer akkurat nå. Følelser. Fare. Ting som lever i spindelsløret.»

«Spindelsløret. Hva er det?»

«Nettopp. Greit.» Morrigan kunne nesten se at Jupiter spolte bakover i tankerekken da han husket hvor lite hun visste om hans verden. Han snakket fort. «Spindelsløret er et usynlig, uhåndgripelig nettverk som … hm. Tenk deg et nett. Se for deg et vidstrakt og delikat edderkoppnett som strekker seg over hele riket, som … nei. Vet du hva, glem spindelsløret, det eneste du trenger å vite, er at jeg ser ting andre mennesker ikke ser.»

«Hemmeligheter?»

Han smilte. «Av og til.»

«Fremtiden?»

«Nei. Jeg er ikke noen spåmann. Jeg er et vitne. Det er det det kalles. Jeg ser ikke hvordan ting kommer til å bli, jeg ser hvordan ting er.»

Morrigan så skeptisk på ham. «Gjør ikke alle det?»

«Du skulle bare visst.» Han tok fire kjempelange skritt med de hengslete beina, tvers gjennom rommet, og løftet opp den fortsatt varme tekannen som sto på frokostbrettet. «Denne. Beskriv den for meg.»

«Det er en tekanne.»

«Nei, fortell meg alt du får vite om denne tekannen ved å se på den.»

Morrigan rynket pannen. «Det er en grønn tekanne.» Jupiter nikket oppmuntrende. «Det er en mintgrønn tekanne med små hvite blader over det hele. Den har en diger hank og krum tut.» Jupiter hevet et øyebryn. «Den har … matchende kopper og skåler …»

«Bra.» Jupiter skjenket te og melk i to kopper og rakte den ene til Morrigan. «Veldig bra. Jeg tror du har sagt alt du kan si om den, og det er praktisk talt ingenting. Skal jeg prøve?»

«Sett i gang,» sa Morrigan og rørte ut en sukkerbit i teen sin.

Han satte tekannen på brettet. «Denne tekannen ble laget på en fabrikk i Støvsund – det er lett å vite, for mesteparten av keramikken i Fristaten blir laget i Støvsund, så det teller egentlig ikke, men jeg kan like fullt se det, den oser bokstavelig talt av fabrikken sin – og den første eieren kjøpte den for syttiseks – nei, syttisju år siden, i en tebutikk i et handlestrøk i Ingenlund. Mesteparten av de første årene har bleknet litt, men den husker fabrikken, og den husker damen i handlestrøket.»

Morrigan rynket ansiktet. «Hvordan kan en tekanne huske noe?»

«Det er ikke minner av det slaget du og jeg har. Det er mer som … hvordan skal jeg forklare det? Det finnes … hendelser og øyeblikk i fortiden som fester seg til mennesker og ting, og blir hengende ved dem mens årene går, rett og slett fordi de ikke har noe annet sted å gjøre av seg. Det kan hende de med tiden blekner eller blir revet løs eller rett og slett dør. Men noen ting dør aldri – de virkelig gode minnene, og de virkelig vonde, kan bli værende for alltid.

Denne tekannen har sugd til seg flere gode minner. Den gamle damen som eide den, laget te hver ettermiddag, for da kom søsteren hennes på besøk. De var veldig glad i hverandre, den damen og søsteren hennes. Sånt som det blekner sjelden helt.»

Morrigan så mistenksomt på ham. «Du kan ikke vite alt det der bare ved å se på den. Du må ha kjent den gamle damen.»

Jupiter så påtatt fornærmet på henne. «Hvor gammel tror du egentlig jeg er? Men uansett, hysj på deg, jeg er ikke ferdig. Fire forskjellige mennesker har tatt i den i dag – en som laget teen, en som flyttet brettet, en som tok det med seg til rommet ditt og … ja, meg, selvfølgelig. Den som laget teen, var sint for et eller annet, men den som bar det opp hit, gikk og sang. Det var en som har pen stemme, jeg kan se vibrasjonene.»

Det hadde han rett i – Marta hadde sunget på Morgentidvisen. Men Jupiter kunne jo ha sett henne da hun var på vei opp. Morrigan trakk på skuldrene og tok en slurk av teen. «Du kan jo dikte opp hva som helst. Hvordan skal jeg vite forskjell?»

«Godt poeng, absolutt. Og det fører meg tilbake til det som var mitt poeng.» Jupiter satte seg på kne på gulvet foran Morrigan, så hodet hans var i samme høyde som hennes. «Nå skal jeg fortelle deg om deg, Morrigan Kråkh.»

Blikket gled over ansiktet hennes, pilte frem og tilbake. Han gransket henne som om han hadde gått seg vill i ødemarka og ansiktet hennes var et kart som kunne vise ham veien hjem.

«Hva er det?» sa hun og lente seg bakover. «Hva er det du glaner på?»

«Den frisyren.» Han smilte selvtilfreds. «Den du endte opp med da stemoren din tvang deg til å klippe deg i fjor.»

«Hvordan visste du –»

«Du hatet den, ikke sant? Den var altfor kort og altfor moderne, og du nektet å klippe deg flere ganger, så håret skulle vokse ut igjen så fort som mulig … men du hatet den så intenst at den er blitt værende, jeg kan se den.»

Morrigan glattet til håret. Det var ikke mulig at Jupiter fortsatt kunne se den asymmetriske, rufsete boben med ujevn pannelugg som Iris hadde insistert på at Morrigan skulle ha, fordi den dvaske, kjedelige, umoderne frisyren hennes var «en skam». Hun hadde hatet den frisyren, men håret hadde jo vokst ut igjen. Nå var det dvaskt og kjedelig igjen, og hang nedenfor skuldrene.

«Vet du hva mer jeg ser?» fortsatte han og smilte bredt da han tok hendene hennes og ristet dem litt. «Jeg kan se nålestikkene i fingrene dine etter at du klippet opp yndlingskjolen hennes som hevn, sydde bitene sammen igjen og hengte dem opp som gardiner i stuen.» Han lukket øynene, og en dyp latter rumlet opp fra brystet hans. «Og det var genialt, forresten.»

Morrigan smilte, selv om hun egentlig ikke ville det. Hun var stolt av de gardinene. «Greit. Jeg tror deg. Du ser ting.»

«Jeg ser deg, Morrigan Kråkh.» Han bøyde seg frem. «Og jeg skal fortelle deg en ting: Stemoren din tok feil.»

«Feil om hva da?» spurte Morrigan, men hun visste svaret. Magen slo en liten kollbøtte.

«Hun sa du var en forbannelse.» Jupiter svelget og ristet på hodet. «Hun sa det i sinne. Hun mente det ikke.»

«Selvfølgelig mente hun det.»

Han ble stille, tenkte på saken. «Kanskje. Men det betyr ikke at det er sant. Det betyr ikke at hun har rett.»

Morrigan kjente at hun ble rød i ansiktet og så bort, strakte seg liksom tilfeldig etter et wienerbrød fra frokostbrettet. Hun rev av en bit, men spiste den ikke. «Glem det.»

«Glem det selv,» sa han. «Glem det selv, her og nå. Skjønner du det? Du er ikke noen forbannelse.»

«Ja vel, greit.» Morrigan himlet med øynene og forsøkte å snu seg bort, men Jupiter la hendene rundt ansiktet hennes og holdt det fast.

«Nei, hør på meg.» De store, blå øynene brente seg inn i hennes svarte. Rettskaffen harme bølget ut fra ham som varme fra fortauet om sommeren. «Du spurte meg om talentet ditt er å være forbannet? Om du har en evne til å ødelegge ting? Hør på meg når jeg sier dette: Du er ikke en forbannelse for noen, Morrigan Kråkh. Det har du aldri vært. Og jeg tror du har visst det hele tiden.»

Tårene sved i øynene og truet med å trille ut. Morrigan stålsatte seg før hun stilte et siste spørsmål. «Hva om jeg ikke kommer inn?»

«Det gjør du.»

«Men hvis jeg ikke gjør det,» insisterte hun. «Hva skjer da? Må jeg dra tilbake til Vintersjø-republikken? Kommer de … kommer de til å vente på meg?» Morrigan visste at Jupiter forsto at hun ikke mente familien sin, men røyk-og-skygge-jegerne. Hvis hun lukket øynene, så hun dem fremdeles for seg – glødende, røde øyne i mørk, virvlende skygge.

«Du skal bli medlem av Det vunderlige selskap, Mog,» hvisket Jupiter. «Jeg lover at jeg skal sørge for det. Og jeg vil aldri mer høre et eneste ord om dette forbannelsestullet. Lov meg det.»

Hun lovet.

Hun trodde ham.

Hun følte seg modigere når hun visste at han sto standhaftig på hennes side.

Men likevel. Senere den dagen, da Morrigan forsøkte å telle alle spørsmålene Jupiter så langt hadde latt være å svare på, slapp hun opp for fingre.

KAPITTEL NI

Den vunderlige velkomsten

«Her kommer den. Gjør deg klar til å hoppe.»

Jupiter hadde bestemt at de skulle ta plyksbanen til hageselskapet, sånn at Morrigan kunne få testet bursdagspresangen sin. Problemet med plyksbanen var imidlertid at den aldri stanset, ikke engang saktnet farten for å slippe passasjerene av og på. Den sirkelformede stålrammen hang i en kabel som gikk i ring gjennom hele byen. Meningen var at man skulle hoppe på når den suste forbi perrongen, og hekte paraplyen i en av metallringene som hang ned fra rammen, og så klamre seg fast for harde livet, med beina dinglende i løse luften, til man kom dit man skulle.

«Ikke glem dette, Mog,» sa Jupiter da de så den sirkelformede rammen komme susende. «Når vi skal av, bare trekker du i spaken for å løsne plyksen. Og forresten, når du lander, så prøv å sikte på et mykt område på bakken.» Det var visst lett å se at Morrigan var engstelig, for han fortsatte: «Dette går helt fint. Jeg har bare brukket beinet på denne greia her én gang. To, maks. Klar … Nå!»

De hoppet mot banen, og Morrigan holdt så hardt i paraplyen at hun var redd for å knuse den. Da hun så rammen komme fykende, ble hun så vettskremt at knoklene klapret, men nå ble den følelsen skylt vekk av en bølge av adrenalin, og hun ga fra seg et triumferende rop da de hektet seg på banen. Jupiter gliste bredt, kastet hodet bakover og bare nøt turen. De suste gjennom strøket rundt Devkalion og inn i Gamlebyens brosteinsgater mens den skarpe vårluften bet i kinnene til Morrigan og fikk øynene til å svi, før de til slutt hoppet av da de kom frem dit de skulle – og utrolig nok landet på beina, begge to. Ikke et eneste brukket bein å se.

Hovedkvarteret til Det vunderlige selskap var omgitt av høye murer. Den strenge kvinnelige sikkerhetsvakten som sto i porten og sjekket navn opp mot en liste, kjente igjen Jupiter med en gang og vinket dem smilende inn.

Noe endret seg idet de gikk inn porten. Det var som om alt var litt annerledes, som om selve luften hadde forandret seg. Morrigan trakk pusten dypt inn. Luften duftet av kaprifol og roser, og solen føltes varmere mot huden. Det var da rart, tenkte hun. Utenfor porten hadde ikke himmelen virket fullt så blå, og blomstene var fortsatt bare bitte små knopper, antydet så vidt at våren hadde kommet.

Jupiter sa noe som hørtes ut som «trusevær».

«Truse … Unnskyld, hva?» spurte Morrigan forvirret.

«V-U-S-E: Vuse. En forkortelse for Det VUnderlige SElskap – det er det vi kaller dette området. Innenfor Vuses murer er været litt … mer.»

«Litt mer hva da?»

«Bare litt mer. Mer av det været vi har i resten av Ingenlund. Vuse lever i sin egen lille klimaboble. I dag er det litt varmere, litt mer solfylt, litt mer vårlig. Flaks for oss.» Han snappet til seg en kvist med kirsebærblomster fra en grein de gikk forbi, og stakk den i knapphullet. «Men det er et tveegget sverd, gitt. Om vinteren betyr det litt mer vind, litt mer kulde og litt mer møkkavær.»

Innkjørselen som førte opp til hovedbygningen, var omkranset av gasslamper – og to rader med døde, kullsvarte trær som virket helt malplassert blant de fargerike blomsterbedene og de rosa kirsebærblomstene, siden de var fullstendig uberørt av Vuses værfenomen.

«Hva med dem?» spurte Morrigan og pekte.

«Niks, de har ikke blomstret på flere æraer. Det er flammeblomtrær – en gang i tiden var de helt nydelige, men nå er arten utdødd, og helt umulig å hugge. Det er litt sårt for gartnerne, så ikke si noe – alle bare later som om de er skikkelig stygge statuer.»

Faddere og kandidater gikk med raske skritt mens de skravlet og lo som om de var på vei til en bursdagsfest, mens Morrigan var en eneste stor, nervøs knute.

Avstanden mellom dem og henne føltes så stor at hun like gjerne kunne ha befunnet seg på månen.

Hovedbygningen, som bar et skilt med teksten Storsnut palé, besto av fem etasjer med muntre, røde murstein dekket av grønn eføy. Kandidatene fikk ikke slippe inn i selve Storsnut palé denne dagen, men hagen var fantastisk – et idealbilde av en vårettermiddag, full av mennesker i lyse lindresser og pastellfargede kjoler. Jupiter hadde latt Morrigan få velge antrekk selv – en svart kjole med sølvknapper, som madame Chanda erklærte at var «elegant nok, men ikke fantes oppsiktsvekkende». Morrigan syntes Jupiters sitrongule dress og lavendelblå sko var oppsiktsvekkende nok for begge to.

I trappen opp til en langstrakt terrasse over plenen satt en strykekvartett og spilte. Under en hvit baldakin sto et bord fullastet med kremkaker, paier og ruvende, dissende geléskulpturer, men Morrigan greide ikke å tenke på mat engang. Det føltes som om mus gnagde på magen innenfra.

Der de tråklet seg gjennom folkemengden, la Morrigan merke til at folk snudde seg og så på dem med ansikter som uttrykte alt fra høflig overraskelse til gapende sjokk.

«Hvorfor ser alle på oss?»

«De ser på deg fordi du er sammen med meg.» Han vinket muntert til to kvinner som sto og glodde. «Og de ser på meg fordi jeg er veldig kjekk.»

Kandidatene sto stort sett tett sammen i klynger. Morrigan lirket seg nærmere Jupiter.

«De biter ikke,» sa han, som om han leste tankene hennes. «Det vil si, de fleste gjør ikke det. Unngå den gutten med hundeansiktet som står der borte ved treet, det kan hende han ikke har fått alle vaksinene sine ennå.»

Morrigan så ganske riktig en gutt med hundeansikt som sto og hang like ved en av de store bregnene som vokste rundt omkring på plenen. Hun så også en gutt med armer som var dobbelt så lange som de burde ha vært, og en jente med meter på meter av blankt, svart hår som hun hadde dynget opp i fletter og trakk etter seg i en liten vogn.

«Jeg tror ikke dette er året for interessante fysiske trekk, gitt, synd for dem,» funderte Jupiter. «Vi har ikke helt kommet oss etter jenta med sleggehender for noen år siden. Det kostet en formue å reparere alt etter at hun avsluttet studiene. Nå er hun proffbryter, tror jeg.»

Jupiter fulgte Morrigan rundt på hagegangene mens han kom med lave kommentarer.

«Basse Carlsen,» mumlet han og nikket diskré mot en langhåret mann med skinnbukser og krøllete dressjakke. «Nederdrektig fyr. Sky ham som pesten.»

Like ved Basse Carlsen sto en klikk med jenter. En av dem, med tykt kastanjebrunt hår og glitrende blå kjole, kikket på Morrigan og hvisket noe til vennene sine. De snudde seg for å glane. Morrigan tvang seg til å smile, for hun husket det madame Chanda hadde sagt om førsteinntrykk, og jentene lo. Morrigan lurte på om det var et godt tegn.

Jupiter tok to glass fiolett punsj fra en servitør som passerte, og rakte henne det ene. Hun kikket ned i glasset og så at det var noe rosa som fløt rundt i det. Nei – sprellet rundt i det. Det var rosa, myke, sprellende ting i den fiolette punsjen hennes.

«Det er meningen at de skal sprelle,» sa Jupiter, som la merke til avskyen i ansiktet hennes. «Ting som spreller, smaker bedre.»

Morrigan tok en nølende slurk. Det smakte nydelig – som en eksplosjon av søtt, rosa lys. Hun skulle til å si det da mannen i skinnbukser dukket opp. Han klasket Jupiter på ryggen og slengte en tung arm rundt skuldrene hans.

«Nord! Nord, gamle ørn!» snøvlet han. «Har du mista grepet, Nord? Halvor som står der borte, sier at du faktisk har budt på et barn. Får du ikke god nok lønn i Utforskerforbundet? Eller har du bestemt deg for å henge fra deg kompasset og la en annen være den store eventyreren? Lever stille og rolig nå, er det det som er greia?»

Mannen gapskrattet ned i konjakken sin. Jupiter skar en grimase og rynket på nesen i avsmak.

«Hallo, Basse,» sa han med tilkjempet høflighet.

«Så dette er henne, da?» Basse kikket ned på Morrigan. «Den berømte Jupiter Nords aller første kandidat. Tabloidene kommer til å logre med hele kroppen.»

Han ventet på at Jupiter skulle presentere ham, men det gjorde ikke Jupiter.

«Carlsen, Basse Carlsen,» sa mannen til slutt. Han gjorde en feiende armbevegelse mot seg selv og ventet på et gjenkjennende glimt hos Morrigan. Da det ikke kom noe glimt, surnet ansiktet. «Hva heter du, jente?»

Morrigan møtte blikket til Jupiter. Han nikket. «Morrigan Kråkh.»

«Litt trist type, spør du meg, Nord,» hvisket Carlsen høyt inn i øret på Jupiter og ignorerte Morrigan fullstendig. Morrigan reiste bust. Skulle hun liksom gå rundt og smile hele tiden, som en annen idiot? «Utlending, eller? Hvor har du finni henne?»

«Hakkedu.»

«Hakkedu? Har jeg aldri hørt om.» Basse bøyde seg nærmere, med skinnende øyne. «Det er i republikken, kanskje?» hvisket han konspiratorisk. «Du har smugla henne inn, er det sånn? Kom igjen, du kan si det til din gamle venn Basse.»

«Ja,» sa Jupiter. «En by som heter Hakkedu Nome, i Slutt-å-stikke-nesa-di-i-andres-saker-republikken.»

Basse Carlsen lo gledesløst og så skuffet ut. «Ha ha, veldig morsomt. Hva er evnen hennes, da?»

«Hakkedu, det også,» sa Jupiter og frigjorde seg elegant fra taket hans.

«Å jaså, er det den leken som gjelder? Greit, greit. Spiller ingen rolle. Du kjenner meg, jeg maser ikke.» Han gransket Morrigan fra topp til tå. «Danser? Nei, beina er ikke lange nok. Ikke er hun et geni heller, med de tomme øya der.» Han viftet hånden foran ansiktet hennes. Morrigan fikk lyst til å slå den vekk. «En av de mystiske kunstene, kanskje. Trollkvinne? Orakel?»

«Jeg syntes du sa det ikke spilte noen rolle,» sa Jupiter. Det hørtes ut som om han kjedet seg. «Hvor er kandidatopptoget ditt? Solid fangst i år?»

«Bare åtte, Nord, bare åtte. Tre jenter,» sa Carlsen og viftet i retning av klikken som nettopp hadde ledd av Morrigan. Han snufset og tok en stor slurk konjakk. «Og gutta er her et eller annet sted. De er ikke mange, men det er ikke en eneste taper blant dem. Mye bra å velge mellom i år. Men det er hun der som er den store stjernen. Noelle Devereaux. Vil ikke røpe for mye her, men – synger som en engel. Aldri møtt en sterkere kandidat. Hun blir rangert som nummer én, tro du meg.»

Morrigan så på jenta og vennene hennes. Pene, velkledde Noelle snakket i ett sett, og de andre jentene lyttet begeistret. Hun var trygg og selvsikker og hadde lett for å smile. Morrigan kunne ikke noe for det, hun ble litt sjalu. Det vunderlige selskap var da helt nødt til å ønske seg et medlem som Noelle Devereaux?

«Gratulerer,» sa Jupiter uberørt.

«Men denne her, Nord,» fortsatte Carlsen og viftet mot Morrigan. «Jeg skjønner det ikke. Hva er interessant der? Jeg mener, de øya, Nord, de fæle, svarte øya. Eldstene liker ikke dem som ser slemme ut. Denne her kan like gjerne drepe deg som å se på –»

Et skarpt blikk fra Jupiter stanset ham, og han ble stående med åpen munn.

«Tenk deg veldig godt om før du sier noe mer, Carlsen,» sa Jupiter med den dype, kalde stemmen Morrigan bare hadde hørt ham bruke én gang tidligere, i Kråkheslottet på aftentid. Hun grøsset.

Basse Carlsen lukket munnen. Jupiter tok et skritt til siden, flyttet blikket bort fra den langhårede mannen og lot ham få vakle av gårde. Han sukket, glattet til den gule dressen og klemte skulderen til Morrigan raskt. «Som sagt. Nederdrektig fyr. Ikke bry deg om ham.»

Morrigan tok en slurk punsj. Noe Carlsen hadde sagt, kimet i ørene. Eldstene liker ikke dem som ser slemme ut.

«Basse er det vi kaller en spagettifadder,» forklarte Jupiter. Han tok Morrigan med seg videre gjennom hagen mens han vinket til folk litt her og der. «Hvert eneste år gjennomsøker han hele Fristaten på jakt etter kandidater, og melder på ti–tolv stykker til opptaksprøvene, uansett om de virkelig er rede eller ei, bare for å øke sjansene for at han får inn noen. Litt som å kaste kokt spagetti på en vegg og håpe at en av trådene blir sittende, hvis du skjønner hva jeg mener.»

«Fungerer det?» spurte Morrigan.

«Irriterende ofte.» Han styrte Morrigan til venstre for å unngå en gjeng bråkete ungdommer som forsøkte å fange oppmerksomheten hans. «Å, her har vi unge Lill.»

En veldig høy, bredskuldret kvinne kom bort og tok ham i hånden. «Selveste kaptein Nord! Jeg har jo hørt rykter om at du hadde en kandidat, men jeg trodde ikke på det. ‘Jupiter Nord,’ sa jeg, ‘aldri i verden.’ Men her er du, med kandidat og det hele. Hei på deg,» sa hun til Morrigan med et smil.

«Lillian Drabløs, dette er Morrigan Kråkh.» Jupiter nikket til Morrigan, som tok hånden Lill rakte frem. Hun var yngre enn Jupiter, med et oppriktig smil som lokket frem smilehull og fikk den røslige kroppen til å virke mindre skremmende.

«Hyggelig å hilse på deg, Morrigan. Jeg ville gjerne presentert dere for min egen kandidat, Hagbart, men han forsvant med en gang vi kom. Antagelig i full gang med å sette fyr på noe.» Lill himlet med øynene, men hun så fornøyd ut. «Det er ikke egentlig det som er evnen hans, å være ugagnskråke, men det er en god nummer to.»

«Hva er det som egentlig er evnen hans?» spurte Morrigan. Jupiter så kjapt på henne, og blikket smalnet litt. «Hva er det? Er det frekt å spørre om det?» mumlet hun lavt.

Lill lo. «Det er greit for meg. Er ikke noe opptatt av de hysj-hysj-greiene, jeg.» Hun rettet seg opp. «Jeg er stolt som en hane over å fortelle at Hagbart Rask i mine øyne er den beste dragerytteren i Ingenlunds juniorliga.»

«Å, selvfølgelig.» Jupiter smilte. «Hva skulle han ellers vært? En utmerket kandidat for kvinnen som er femdobbel fristatsmester i drageridning.»

Smilet til Lill bleknet, men bare et øyeblikk. «Tidligere fristatsmester,» påpekte hun. Hun slo lett på venstrebeinet sitt, og Morrigan ble overrasket over å høre en hul bankelyd. «Kommer ikke til å konkurrere igjen med det første, ikke med denne greia her.»

«Er det et kunstig bein?» spurte Morrigan. Hun måtte virkelig legge bånd på seg for ikke å strekke hånden ut og banke på det. Jupiter kremtet høyt, men det virket som om Lill syntes det var helt greit.

«Jepp. Dette her er et underverk skapt av moderne medisin og ingeniørkunst i fellesskap: sedertre, vunder og stål.» Hun trakk opp buksebeinet og viste frem et bein av tre og metall som utrolig nok så ut som om det beveget og strammet seg akkurat som musklene og senene i et ordentlig bein, som om treverket var levende. «Dette er god, gammeldags vun-genialitet, Morrigan. Du skulle bare sett hva de får til på Det vunderlige selskaps sykehus. Snakker om å kunne utføre mirakler.»

«Hva skjedde med det ordentlige beinet ditt?»

«Ble bitt av og slukt av motstanderens drage i den årlige turneringen sommeren for to år siden. Han var så stygg og fæl atte.» Hun tok en slurk av den sprellende punsjen. «Dragen hans var heller ikke så koselig.»

Morrigan og Jupiter lo.

«Men man kan jo ikke klage.» Et lyst, ekte smil spredte seg over ansiktet til Lill. «Nå er jeg trener for juniorligaen på heltid. Det er en trygg jobb, og jeg kunne ikke ha ønsket meg en bedre elev enn unge Rask. Han har ridd siden han lærte å gå, og han kommer til å bli en førsterangs konkurransedeltager så snart han er gammel nok til å delta i turneringen. Hvis han altså bestemmer seg for å gi opp sitt store mål her i livet, som er å være et kjøtthue.»

Plutselig hørte de en ringlende lyd da faddere overalt rundt dem begynte å knipse lett på kanten av glassene sine. Strykekvartetten sluttet å spille. Tre mennesker – eller rettere sagt en mann, en kvinne og det Morrigan lettere forvirret oppdaget at var en raggete okse med vest – hadde stilt seg opp på balkongen.

«Det er det nye eldstehøyrådet,» hvisket Jupiter til Morrigan. «Hver gang en æra er over, velger selskapet tre medlemmer som skal lede og styre oss i neste æra. De er de beste og dyktigste av oss alle sammen.»

«Å ja, men hvorfor er en av dem en ok…»

«Hysj, følg med.»

Ærbødig stillhet senket seg da en av eldstene gikk bort til et mikrofonstativ. Hun var en mager, lut kvinne med tynt grått hår og en så enorm blomsterhatt at hun virket helt ute av balanse. Et øyeblikk ble Morrigan redd for at hun kom til å velte ned fra balkongen med hodet først. En av de andre eldstene tok et skritt frem for å støtte henne, men den gamle kvinnen dasket hendene hans vekk og kremtet myndig.

«Som mange av dere vet,» begynte hun, «er jeg eldste Gregoria Kvist. Ved siden av meg står eldste Heliks Wong og eldste Alioth Saga.» Hun slo ut med hånden mot mannen, og så mot oksen. «Vi, eldstehøyrådet, vil gjerne ønske dere velkommen til Storsnut palé på denne viktige dagen. For alle dere barna er jo dette den første gangen dere opplever Det vunderlige selskap. Og for de fleste av dere blir det også den siste.»

De harde ordene fikk Morrigan til å krympe seg, og hun var ikke den eneste. Overalt sto kandidater og sendte fadderne sine stjålne blikk i håp om å få en oppmuntring. Var det mulig at de var like nervøse som Morrigan? Det tvilte hun på. Tenk om dette var siste gang hun var her? Jupiter hadde fortsatt ikke sagt hva som ville skje dersom hun ikke greide opptaksprøvene.

«Mine høyt aktede kolleger og jeg,» fortsatte eldste Kvist, «ønsker å takke dere, unge kandidater, for motet, optimismen og tilliten dere viser. Å skulle stå overfor utfordringene dere snart skal stå overfor, uten å være lovet en plass i selskapet når det hele er over … Det krever store mengder pågangsmot. Det applauderer vi dere for.»

Hun stanset og så strålende på gjestene, og hun og eldste Wong, en mann med grått skjegg og armene og halsen helt dekket av fargerike tatoveringer, klappet begeistret. Oksen, eldste Saga, trampet med klovene. Morrigan tok en nervøs slurk av punsjen. Hun var blitt helt tørr i munnen.

«Jeg hører at antallet kandidater i år er over fem hundre! Med så mange begavede unge mennesker blant oss er jeg viss på at vi kommer til å finne ni nye medlemmer som vil imponere oss, gjøre oss stolte og gjøre oss glade for å kjenne dem resten av deres liv.»

Morrigan kikket opp på Jupiter, men han sto og så henført og oppmerksomt på den gamle damen.

Ni? Skulle de bare ta opp ni nye medlemmer? Når de hadde over fem hundre kandidater? Den vesle detaljen hadde ikke Jupiter sagt noe om.

Hjertet sank. Hun hadde ikke en sjanse. Hvordan i himmelens navn skulle hun kunne konkurrere med Noelle, som sang som en engel, eller Hagbart, som hadde ridd på drager helt siden han lærte å gå? Til og med gutten med hundeansiktet hadde bedre sjanser enn henne! Han hadde da i det minste et spesielt utseende å skilte med! Morrigan ante ikke hva hun hadde å skilte med selv, men hun hadde en sterk følelse av at det var null og niks og ingenting.

«De neste månedene vil dere bli satt på prøve, både fysisk og psykisk, og vi starter med bokprøven på slutten av våren,» fortsatte eldste Kvist. Hun stanset og kikket strengt over kanten på brilleglassene. «Vi foreslår at dere bruker tiden til å få nye venner og danne verdifulle allianser med andre kandidater, men også til å bygge opp mental styrke for å forberede dere på det som kommer.

Å slutte seg til Det vunderlige selskap er et privilegium som er svært få og spesielle mennesker forunt. Blant våre medlemmer er mange av Fristatens fremste tenkere, ledere, scenekunstnere, utforskere, oppfinnere, heksemestre, kunstnere og idrettsutøvere. Vi er de spesielle. Vi er de store. Og det kommer tider da noen av oss må utøve store dåder for å beskytte De sju enklaver mot dem som vil skade oss. Mot dem som ønsker å ta fra oss friheten, å ta fra oss livet.»

En bølge av mumling gikk gjennom mengden. En gutt like ved hvisket «vundersmeden», og alle barna som sto nær nok til å høre ham, så vettskremt ut.

Vundersmeden nå igjen, tenkte Morrigan. Hun visste ikke hvem eller hva denne vundersmeden var, men det virket som om han var en overhengende trussel som ble tatt så alvorlig i Ingenlund at det ikke engang var nødvendig å si navnet hans for at folks hjerter skulle bli fylt av frykt. Kanskje det bare var fordi Morrigan var en utenforstående i Fristaten, men hun greide ikke å la være å synes at det var litt tåpelig, siden Jupiter hadde sagt at han ikke hadde vært å se på over hundre år.

«Men,» fortsatte eldste Kvist i en lettere tone, «det skal sies at fordelene ved å slutte seg til våre rekker veier nokså godt opp for utfordringene.» En megetsigende latter bølget gjennom hagen. Eldste Kvist smilte og ventet til det ble stille før hun fortsatte. «Barn, se på fadderne deres. Se dere rundt, på medlemmene av vår vunderlige familie, og på de andre kandidatene.

Dere har én ting til felles. Det er noe ved dere som gjør dere annerledes. En gave som skiller dere fra deres jevnaldrende, fra vennene deres. Til og med fra familiene deres.»

Morrigan svelget. Mange hundre mennesker sto og lyttet oppmerksomt til alt eldste Kvist sa, men likevel føltes det som om den gamle kvinnen snakket bare til henne.

«Jeg vet av erfaring at det kan være en ensom vei å vandre. Å, jeg skulle ønske vi kunne ta hver eneste en av dere inn under våre vinger. Men til dere ni som slutter dere til oss ved utgangen av året, kan jeg love dette: Et sted å høre til. En familie. Og vennskap som varer livet ut.

Fra og med i dag er dere offisielt deltagere i opptaksprøvene til Det vunderlige selskaps kull 919. Veien kommer til å bli lang og krevende, men kanskje – bare kanskje – venter det noe vidunderlig i den andre enden. Lykke til.»

Morrigan klappet voldsomt, i likhet med alle andre. Familie. Tilhørighet. Vennskap som varer livet ut. Leste eldste Kvist og Jupiter høyt fra samme brosjyre? Eller hadde de kikket inn i hjertet hennes og lest en ønskeliste hun aldri hadde visst at hun hadde?

For første gang syntes Morrigan at Det vunderlige selskap føltes virkelig.

Etter en runde applaus gikk de fleste faddere og kandidater tilbake til dessertbuffeten. Jupiter ble stående og lente seg ned for å si noe inn i øret til Morrigan.

«Jeg skal snakke litt med noen gamle venner,» sa han. «Du burde gå og skaffe deg noen nye.»

Han dreide henne rundt og skjøv henne varsomt mot en flokk barn som ruslet til den andre siden av Storsnut palé.

Dette greier du, tenkte Morrigan, som var blitt oppildnet av alt det fantastiske eldste Kvist hadde lovet dem. Familie. Tilhørighet. Vennskap.

Hun løftet haken høyt og fulgte etter de andre barna mens hun funderte på hva hun skulle si, og øvde seg i tankene. Var det best å starte med en spøk? Eller en mer direkte fremgangsmåte, kanskje? Kunne hun rett og slett si «Jeg heter Morrigan, skal vi være venner?». Var det sånt folk gjorde?

Det myldret av barn på trappen på forsiden av Storsnut palé. Kandidaten til Basse Carlsen, Noelle, sto og snakket med en lubben jente med søtt ansikt og røde kinn.

«Så du er nonne, Anna?» spurte Noelle.

«Nei, jeg er ikke nonne. Jeg bor hos noen nonner – Sjelefredssøstrene.» Kinnene til jenta ble enda rødere. «Og jeg heter Anah, ikke Anna.»

Noelle så på vennene sine og greide bare så vidt å la være å le. «Ordentlige nonner? Nonner som kler seg som pingviner?»

«Nei, nei.» Anah ristet på hodet, og gylne korketrekkere danset rundt ansiktet og la seg pent til ro på skuldrene. Noelle rykket til. Hånden føk opp til det lange, glansfulle håret, og hun begynte rastløst å tvinne en lokk rundt fingeren. «De går som regel med vanlige klær. De bruker bare de svarte og hvite habittene i gudstjenesten på søndager.»

«Å, så de kler seg bare som pingviner på søndager,» sa Noelle. Hun lo, og så seg rundt for å se hvem av de andre som syntes hun var festlig. Et par andre lo også, men den som så ut til å ha det aller morsomst, var den høye, hengslete jenta med mørkebrun hud som sto ved siden av henne. Hun kniste så voldsomt at hun måtte bøye seg fremover, med begge hender over munnen og den lange, svarte fletten slengt over den ene skulderen. «Så alle andre dager bruker de bare billige, stygge kjoler, sånn som den du har på deg? Fikk du den kjolen av pingvinene da du ble nonne?»

Nå rødmet Anah over hele ansiktet. Morrigan krympet seg i medfølelse. Hadde Anah også forsøkt å få seg noen venner? Hadde hun gått bort til Noelle, sånn som Morrigan hadde tenkt å gjøre, og så hadde det endt med at hun ble ertet foran en flokk barn hun ikke kjente? Dette med å skaffe seg venner var jammen et sjansespill.

«Jeg er ikke nonne,» insisterte Anah. Haken dirret. «Ikke at det er noe galt med å være nonne,» la hun lavt til.

Noelle la hodet på skakke, og falsk medlidenhet strålte ut av henne. «Men det der er jo en sånn ting som en nonne ville sagt, ikke sant?»

«Å, hold munn,» glefset Morrigan.

Alle snudde seg og så lettere overrasket på henne. Hun var litt overrasket selv også.

Overleppen til Noelle krøllet seg. «Hva sa du?»

«Det hørte du,» sa Morrigan og hevet stemmen litt. «La henne være.»

«Er du også fra klosteret?» spurte Noelle, så på den svarte kjolen til Morrigan og hevet øyebrynene. «Har ikke dere pingviner faste innetider? Kan dere ikke bare vagge deres vei?» Venninnen hennes snøftet av latter på en ganske uelegant måte.

Morrigan begynte å savne gamle dager i Sjakkelfoss, da hun bare trengte å vise seg for å gjøre alle livredde. Hun tenkte på Jupiter, skjøv skuldrene bakover og gjorde stemmen så dyp og kald hun bare greide. «Tenk deg veldig godt om før du sier noe mer.»

Stillhet. Og så –

«Ha!» Noelle eksploderte i latter, og venninnen hennes og alle de andre kandidatene kastet seg på. Da de knakk sammen av latter, gikk det opp for Morrigan at hun var blitt fullstendig uskremmende. Hun visste ikke helt om det gledet eller skuffet henne.

Latteren døde hen. Noelle så stygt på Morrigan. Anah, derimot, hadde benyttet anledningen til å ta hele opptrinnet som en slags hjelp fra høyere makter og stikke av. Bare hyggelig, tenkte Morrigan litt forbitret.

«Det er uhøflig å lytte.» Noelle satte hendene i siden. «Men man kan jo ikke regne med at en ulovlig innvandrer har gode manerer.»

«En hva for noe?»

«Fadderen min sier at fadderen din har smuglet deg inn i Fristaten. Han sier at ingen har hørt om deg, så du må være fra republikken. Vet du ikke at det er ulovlig? Du skulle vært i fengsel.»

Morrigan rynket pannen. Var hun i Fristaten ulovlig? Hun var ikke dum … hun visste jo at Jupiter hadde gjort noe rart ved grensen, at å holde opp et sjokoladepapir og et brukt papirlommetørkle som «dokumenter» helt klart ikke var standard prosedyre.

Men betydde det at han hadde smuglet henne inn? Var de forbrytere?

«Du aner ikke hva du snakker om,» sa Morrigan og la ansiktet i et overbevisende hånflir. «Og fadderen din er en nederdrektig fyr.»

Et øyeblikk blunket Noelle usikkert. «Er det det der som er evnen din? Å bruke vanskelige ord? Jeg trodde det var å gå med grusomme klær, eller å være stygg som en rennesteinsrotte. For du er tydeligvis veldig god til begge – Uæh!»

En diger, grønn geléskulptur hadde dalt ned fra himmelen og landet rett i hodet på Noelle. Den klisne, grønne guffa rant nedover ansiktet og håret og den glitrende kjolen. Hun så ut som om hun var blitt dyppet i radioaktiv kloakk.

«Lyst på litt dessert, Noelle?» ropte en stemme over dem. Der hang en gutt og dinglet ut av et vindu etter én hånd. I den andre holdt han et tomt fat, og nå vinket han til barna på bakken med det og smilte fornøyd.

Noelle ristet av raseri. Brystet hevet og senket seg i store, gispende innpust.

«Du – jeg er – dette slipper du aldri – bare vent, du kommer til å få så mye – Uæh! Herr Carlsen!» Hun stormet nedover trappen på jakt etter fadderen sin med de andre barna hakk i hæl. Venninnen med den lange fletten kniste fortsatt.

Gutten landet ved siden av Morrigan med et dunk. Han kastet hodet bakover, skjøv en manke av tykke, brune krøller ut av øynene og rettet på den altfor store genseren – en diger, blå strikkegenser med en glitrende katt på forsiden. Katten hadde et rosa bånd sydd fast på hodet og en klingende sølvbjelle festet til halsbåndet. Morrigan lurte på hva i himmelens navn som hadde fått ham til å ta på seg den.

«Det du gjorde, var kult, det også. Jeg mener, hele den ‘tenk deg veldig godt om før du sier noe mer’-greia og sånn,» sa han og imiterte den dype, sinte stemmen hennes. «Men jeg tenker lissom at enkelte mennesker bare skjønner ett eneste språk, og det er uventa-geléangrep-språket.»

Morrigan visste ikke helt hva hun skulle svare på et såpass uvanlig råd. Gutten nikket høytidelig, og så ble de stående i taushet en liten stund. Morrigan greide ikke å ta blikket fra genseren hans.

«Liker du den?» spurte han og kikket ned på brystet sitt. «Mamma vedda på at jeg ikke kom til å gå med den i dag. Hun bestilte den fra en katalog. Hun kjøper masse sånne til meg, fra et firma som heter Grusomme gensere A/S. Hun er ganske morsom.»

«Hva får du?»

«For hva da?»

«Når du vinner veddemålet.»

«Jeg får gå med genseren.» Han rynket pannen og så oppriktig forvirret ut et øyeblikk, før ansiktet lyste opp da han fikk en ny idé. «Du – kan du hjelpe meg med noe?»

De vendte tilbake til hagefesten tjue minutter senere, og praten gikk mens de bar en tung tretønne mellom seg. Den hadde de slept med seg fra et tomt hjørne av området og hele veien rundt Storsnut palé, til plenen på baksiden av bygningen.

Gutten var ganske sterk til å være så spinkel, tenkte Morrigan. De tynne beina og magre armene til tross var det han som bar det meste av vekten.

«Jøss da, det er fint,» peste han. «Masse blomster og statuer og greier. Men jeg lover – masse problemer med skadedyr. Fadderen min kjenner vaktmesteren. Sier de har alt som finnes. Mus, rotter, til og med slanger. De har nettopp hatt et paddeangrep. Og det er lissom grenser for hvor mange padder trolldomsavdelingen kan bruke i løpet av en uke, sier vaktmesteren.»

«Det blåser jeg i,» sa Morrigan og peste der hun strevde med å slepe tønnen opp trappen og forbi strykekvartetten, som så uforstående på dem. «Storsnut palé er fortsatt det fineste stedet jeg har vært noen gang. Bortsett fra Devkalion.»

«Jeg må få komme på besøk,» sa han ivrig. Han hadde blitt helt henrykt da han fikk vite at Morrigan faktisk bodde på et hotell. «Bestiller du mat opp på rommet hver eneste dag? Jeg ville bestilt mat opp på rommet hver eneste dag. Hummer til frokost og dessert til middag. Legger de små sjokolader på hodeputa? Pappa sier at på alle de fine hotellene legger de små sjokolader på hodeputa. Er det helt sant at det har sin egen røykesalong? Og en dvergvampyr?»

«Vampyrdverg,» rettet hun på ham.

«Wow. Tror du jeg kan komme nå i helga?»

«Jeg skal spørre Jupiter. Hva er det i denne her, egentlig? Den veier jo et tonn.»

Nå sto de på toppen av trappen og hadde fått plassert tønnen der den skulle – på balkongrekkverket.

Gutten slengte luggen ut av øynene og gliste. Han åpnet tønnen og bikket den over balkongkanten uten et ord. Massevis av slimete, brune padder strømmet ut som en motbydelig foss og rant i en stor bue utover brolegningen, der de kvekket og hoppet som gale rundt føttene på festdeltagerne, som skrek høyt.

«Som sagt. Masse problemer med skadedyr.»

Morrigan sperret øynene opp. Hun hadde akkurat vært med på å smugle padder inn i et hageselskap. Hun ga fra seg en litt hysterisk latter – det var antagelig ikke et sånt førsteinntrykk madame Chanda hadde sett for seg.

Hagen under dem var et eneste kaos. Folk snublet i hverandre mens de fortvilet forsøkte å komme seg vekk fra paddene. Noen skrek etter en tjener. Da et bord veltet, raste en punsjebolle i bakken og gikk i tusen knas så den fiolette væsken sprutet ut og plasket over eldste Wong.

Morrigan og gutten smøg seg vekk fra åstedet, og så begynte de å løpe. De kom seg ned trappen fra balkongen og rundt på siden av Storsnut palé før de knakk sammen og lo så de mistet pusten.

«Det der –» gispet Morrigan og presset hånden mot siden, for hun hadde hold. «Det der var –»

«Dødsbra. Veit det. Hva heter du, forresten?»

«Morrigan,» svarte hun og rakte frem hånden. «Hva heter –»

«Har dere det moro?» Jupiter kom gående mot dem med et fredelig smil og lot seg ikke affisere av strømmen av tjenere som stormet forbi med håver og sopelimer.

Morrigan bet seg skyldbetynget i kinnet. «Ja, litt.»

Lillian Drabløs kom løpende etter ham. «Kaptein Nord, har du sett –» Hun bråstanset da hun fikk se den nye vennen til Morrigan står der og knise ukontrollert. Hun ble rød i ansiktet. «Hagbart Rask!»

Gutten smilte fårete til fadderen sin.

«Beklager, Lill.» Han hørtes ikke ut som om han beklaget noe som helst. «Kunne jo ikke kaste bort en finfin tønne med padder heller.»

De tok en vogn hjem, og det meste av turen satt de der i taushet. Da de svingte inn i Hurramegrundt aveny, sa Jupiter endelig noe.

«Du fikk en venn.»

«Jeg tror det.»

«Noe annet å fortelle om?»

Morrigan tenkte seg om et øyeblikk. «Jeg tror jeg fikk en fiende også.»

«Jeg fikk ikke min første ordentlige fiende før jeg var tolv.» Han hørtes imponert ut.

«Kanskje det er det som er evnen min?»

Jupiter lo.

I stedet for å kjøre inn på den storslagne forgården til Hotell Devkalion stanset vognen ved inngangen til Vårfluesmuget. Jupiter betalte kusken, og han og Morrigan gikk langs den smale, svingete bakgaten til kjøkkeninngangens beskjedne tredør. Før han rakk å åpne den, la hun en hånd på armen hans.

«Jeg er her ulovlig, ikke sant?»

Jupiter bet seg i kinnet. «Litt.»

«Så … jeg har ikke visum.»

«Ikke helt.»

«Ikke helt, eller ikke i det hele tatt?»

«Ikke i det hele tatt.»

«Å.» Morrigan tenkte over saken et øyeblikk og forsøkte å finne ut hvordan hun best kunne stille neste spørsmål. «Hvis jeg ikke … hvis de ikke slipper meg inn, jeg mener, i – i selskapet …»

«Ja?» sa han oppmuntrende.

Hun trakk pusten dypt inn. «Kan jeg bo her likevel? Her på Devkalion, hos deg?» Da Jupiter ikke sa noe, skyndte hun seg å fortsette. «Ikke som gjest! Jeg mente at du kunne gi meg jobb. Du hadde ikke trengt å betale meg eller noe. Jeg kunne løpe ærender for Suppedas, eller tørke støv av sølvtøyet for Fen –»

Jupiter lo høyt ved tanken, åpnet den buede tredøren og gikk inn i gangen med gasslyktene og lukten av fukt. «Å ja, du hadde nok elsket å jobbe for gretne gamle Fen. Men jeg har en mistanke om at Ingenlund hotelleiersammenslutning ikke er så begeistret for barnearbeid.»

«Lover du at du skal tenke på det?»

«Bare hvis du lover at du skal slutte å tenke på å ikke bli tatt opp i selskapet.»

«Men hvis jeg ikke blir tatt opp –»

«Det hinderet sprenger vi når vi kommer til det.»

Morrigan sukket. Bare gi meg et ærlig svar, tenkte hun. Men hun sa ikke noe mer.

Jupiter skjøv Morrigan foran seg bortover gangen. «Uansett. Fortell mer om denne kreative nye vennen din. Hvor i De sju enklavers navn fant han en tønne full av padder?»

KAPITTEL TI

Ulovlig innvandrer

Rom 85 i femte etasje var sakte i ferd med å bli Morrigans rom. Med noen dagers mellomrom oppdaget hun noe nytt og helt strålende, noe hun elsket umiddelbart. Som havfruebokstøttene som dukket opp i bokhyllen en dag, og den svarte skinnlenestolen som var formet som en blekksprut og krøllet tentaklene sine rundt henne mens hun leste.

Nå var det flere uker siden sengen hennes gikk fra å ha et enkelt, hvitt hodegjerde til en snirklete smijernsramme mens hun sov i den. Men Devkalion mente tydeligvis at det hadde vært en tabbe, for to dager etterpå våknet hun i en gyngende hengekøye.

Det hun likte aller best, var et lite, innrammet maleri av en knallgrønn geléskulptur som hang over toalettet.

I begynnelsen trodde hun det var Jupiter eller Fen som forandret ting i det skjulte for å se hvor lettlurt hun var. Helt til den gangen hun gikk inn på badet midt på natten for å drikke litt vann og fikk se fire kloføtter i sølv vokse ut på badekaret, rett for øynene på henne.

Det rareste av alt var at størrelsen og formen på rommet forandret seg. Der det en gang hadde vært et lite, firkantet vindu, hadde hun nå tre bueformede. Den ene dagen var badet hennes stort som en ballsal, med et badekar på størrelse med et svømmebasseng. Den neste dagen var det ikke større enn et kott.

Snart hadde hun vinduskasser fulle av røde blomster, et skjeletthattestativ med en bløt, grå filthatt i hennes størrelse og tykke eføyranker som snodde seg halvveis opp langs et ildsted i stein – og for første gang i sitt liv følte Morrigan Kråkh at hun var på helt riktig sted.

Midt på våren kom en mann i skittenbrun uniform til Hotell Devkalion. Barten krøllet seg helt opp til kinnbeina, og lyset blinket i et sølvskilt på brystet. Han sto ved conciergeskranken med hendene stivt festet på ryggen og betraktet hotellets foajé med utilslørt forakt.

Suppedas hadde hentet Jupiter og Morrigan i Røykesalongen, der de satt i en sky av skoggrønn damp (rosmarinrøyk, for å skjerpe tankene) og spilte kort. Ingen av dem kunne reglene, men Frank hvisket råd i øret på Morrigan, og madame Chanda gjorde det samme med Jupiter, og innimellom var det noen som ropte «Hubba!», og da så de andre sinte ut eller kastet et eller annet, så alt i alt syntes Morrigan det var en ganske trivelig ettermiddag.

Begge ble litt oppgitt da Suppedas insisterte på at de måtte skynde seg ned i foajeen, og Morrigan ble enda mer irritert da hun så mannen med bart som sto og flirte hånlig og nedlatende av den vesle vanskapte lysekronen, som fortsatt holdt på å vokse.

Så frekt, tenkte hun. Den er ikke ferdig ennå!

Lysekronen ble langsomt frisk igjen, dag for dag, men det var fremdeles langt igjen. Akkurat nå var det umulig å se hva slags form den kom til å få. Fenestra hadde dratt i gang et veddemål. Frank sverget høylytt på at den kom til å bli en praktfull påfugl, men Morrigan håpet fortsatt at den ville komme tilbake som det rosa seilskipet Jupiter hadde vært så glad i.

«Hva gjør stinker’n her?» mumlet Jupiter til Suppedas, som trakk på skuldrene og pilte inn bak conciergeskranken.

«Hvem er stinker’n ?» hvisket Morrigan.

«Åå – hm, jeg mente Ingenlund politi,» sa Jupiter lavt. «Det, øh – er nok best vi ikke kaller dem stinker’n. Ikke så han hører det. Vet du hva, bare la meg ta meg av snakkingen.»

Jupiter gikk bort til mannen og håndhilste hjertelig på ham. «God ettermiddag. Velkommen til Hotell Devkalion. Skal du sjekke inn?»

Mannen fnøs. «Tror ikke det, gitt. Du er eieren, stemmer det?»

«Jupiter Nord. Hyggelig å hilse på deg.»

«Kaptein Jupiter Amantius Nord,» sa mannen og kikket ned i en notisbok. «Høyt aktet medlem av Det vunderlige selskap, Utforskerforbundet og Ingenlund hotelleiersammenslutning. Sekretær i Nemnda for vunderdyrs rettigheter, frivillig bokkriger for Det koboldinske bibliotek og styreleder i Legatet for understøttelse av dekommisjonerte robotbutlere. Oppdager av sytten tidligere udokumenterte riker og utnevnt til ‘Årets snasne mann’ av Snasne Mannfolks Magasin fire år på rad. Har jeg glemt noe da?»

«Jeg underviser også underprivilegerte småkriminelle i stepping, og sitter i dommerpanelet for den årlige bjørnebærpaikonkurransen på Ingenlund høysikkerhetsrehabiliteringssenter for strafferettslig utilregnelige.»

Det fikk Morrigan til å le høyt, enda hun ikke var helt sikker på at Jupiter tullet.

«Nei og nei, du er da rene helgenen.»

«Jeg gjør det bare for å få pai.» Han blunket til Morrigan.

Politimannen flirte hånlig. «Du synes du er morsom?»

«Jeg synes faktisk ofte det, ja. Er det noe jeg kan hjelpe deg med, inspektør?» Morrigan fulgte blikket til Jupiter og så på skiltet til mannen, der det sto INSPEKTØR HARALD FLINTELÅS.

Inspektør Flintelås trakk inn vommen og forsøkte å se overlegent ned på Jupiter, og det var ikke helt enkelt, ettersom Jupiter var ganske mye høyere enn ham. «Jeg er her fordi vi har mottatt et anonymt tips. En av kompisene dine i selskapet har tystet på deg, Nord, og røpet at du skjuler en ulovlig flyktning. Sånt får du skikkelig bråk for, skal jeg si deg.»

Jupiter smilte rolig. «Jeg ville helt klart ha fått skikkelig bråk hvis det hadde vært sant.»

«Du har meldt på en kandidat i opptaksprøvene til Det vunderlige selskap i år, stemmer det?»

«Det stemmer.»

«Og dette er kandidaten, stemmer det?»

«Hun heter Morrigan Kråkh.»

Inspektør Flintelås knep øynene sammen for å se på Morrigan og senket ansiktet så det kom tett innpå hennes. «Og hvor er du fra, Morrigan Kråkh?»

«Hakkedu,» svarte Morrigan.

Jupiter forsøkte å få snøftet av latter til å høres ut som hosting. «Hun mente at hun er fra Sjuende enklave av Fristaten, inspektør. Hun bare … uttaler det litt rart.»

Morrigan kastet et raskt blikk på fadderen sin. Han virket like avslappet og selvsikker som da han snakket med grensevakten på hennes første dag i Ingenlund.

Inspektør Flintelås slo notisboken mot håndflaten. «Nå skal du høre her, Nord. Fristaten har strenge grenselover, og hvis du skjuler en ulovlig flyktning, bryter du omtrent tjueåtte av dem. Du kommer til å få skikkelig bråk her, småen. Ulovlige innvandrere er en pest og en plage, og det er min tunge plikt å vokte Ingenlunds grenser og beskytte rettmessige borgere mot avskum fra republikken som forsøker å snike seg inn i Fristaten.»

Jupiter ble alvorlig. «Det høres virkelig ut som en edel og tapper kamp,» sa han stille. «Å beskytte Fristaten mot dem som aller mest trenger vår hjelp.»

Flintelås fnøs og glattet til den fettete barten. «Jeg vet alt om sånne som deg. Bløthjertete typer som ville slippe inn hva som helst hvis vi bare ga dere en ørliten sjanse. Men jeg tror du kommer til å oppdage at den tarvelige ulovlige innvandreren din vil gi deg større problemer enn hun er verdt.»

Jupiter så ham rett inn i øynene. «Ikke kall henne det.»

En grøsning krøp oppover ryggraden til Morrigan. Hun kjente igjen det kalde raseriet i stemmen til Jupiter, isen i de harde blå øynene. Flintelås var imidlertid ikke like rask i oppfatningen.

«Jeg kaller henne det hun er, nemlig en bedriten, ekkel, motbydelig ulovlig innvandrer. Du lurer ikke meg, Nord. Enten utleverer du dokumentene hennes, de som viser at hun er en legitim borger, eller du utleverer deg selv, så du kan bli arrestert, og denne motbydelige ulovlige innvandreren, så hun kan deporteres umiddelbart!»

Inspektørens ord ga gjenlyd i lobbyen og spratt frem og tilbake under det høye taket. Noen av de ansatte hadde hørt den rungende stemmen til Flintelås og kom gående inn.

«Er alt i orden, kaptein Nord?» spurte Suppedas og gikk fra conciergeskranken for å stille seg ved siden av dem sammen med Marta.

«Det var da et skrekkelig spetakkel,» sa madame Chanda. Hun la armen rundt Morrigan og så stygt på Flintelås.

«Var det noen som kalte på vaktene?» spurte Fenestra fra trappen, der hun satt helt avslappet og vasket de enorme klørne som om hun gjorde seg klar til et måltid.

«Skal jeg bite ham i kneskålene, Jupp?» spurte vampyrdvergen Frank og stakk hodet frem mellom beina til Jupiter.

«Det er ikke nødvendig. Takk skal dere ha, men alt er i orden. Dere kan gå.» Alle gikk motvillig sin vei, bortsett fra Fen, som ble der hun var. Jupiter var taus en liten stund mens Flintelås sendte nervøse blikk i retning av magnifikatten.

Da Jupiter omsider sa noe, snakket han lavt og behersket. «Du har ingen rett til å forlange å se dokumentene til en som hører til Det vunderlige selskaps myndighetsområde, Flintelås. Vi tar oss av våre lovbrytere selv.»

«Hun er ikke med i selskapet –»

«Du må lese håndboken om vun-lovene litt grundigere, Flinter’n. Artikkel nittisju, paragraf F: ‘Et barn som deltar i opptaksprøvene til Det vunderlige selskap, skal i alle rettslige henseender betraktes som medlem av Det vunderlige selskap så lenge de nevnte opptaksprøver pågår, eller til han eller hun fjernes fra opptaksprosessen.’ Alle rettslige henseender. Det betyr at hun er vår allerede.»

En følelse av rettferdig lettelse strømmet gjennom Morrigan. Vår allerede. Hun så olmt på Flintelås, for vissheten om at Det vunderlige selskaps lover sto på hennes side, gjorde henne modig.

Ansiktet til Flintelås ble knallrødt, fiolett og til slutt hvitt av raseri. Barten dirret. «Enn så lenge. Hun er deres enn så lenge, Nord. Men så snart hun ikke klarer opptaksprøven, kommer jeg til å vente å få se dokumentene hennes.» Han strøk fingrene over barten, rettet på den skittenbrune uniformen og kikket ned på Morrigan som om hun var et eller annet motbydelig under fotsålen hans. «Og da er hun tilbake i den bedritne republikken sin før du rekker å si ‘vær så snill, herr inspektør, vis nåde’. Og du, min venn, kommer til å få så mye bråk at selv ikke det elskede selskapet ditt vil kunne hjelpe deg.»

Flintelås marsjerte ut av foajeen på Devkalion og ned trappen til forgården, og forsvant. Morrigan snudde seg mot Jupiter, som så mer anspent ut enn hun noen gang hadde sett ham.

«Er det sant at de kan kaste meg ut?» spurte hun og kjente en klump i halsen. Hun tenkte på røyk-og-skygge-jegerne, på den svarte, formløse massen som ruvet i mørket. Hun fikk en prikkende følelse i nakken, som var blitt iskald. «Hva skjer hvis jeg må forlate Ingenlund?»

«Ikke vær dum, Mog,» sa Jupiter kjekt. «Det kommer aldri til å skje.»

Og så forlot han foajeen uten å se på henne.

Da Morrigan gikk og la seg den kvelden, hadde hengekøyen forandret seg igjen, denne gangen til en sengeramme av tre med utskårne stjerner og måner på beina. Hun sov urolig og drømte om oppvisningsprøven. I drømmen sto hun taus foran eldstene, og greide ikke å si noe, før hun til slutt ble slept av gårde av stinker’n og overlatt til jegerne mens publikum buet og kom med hånlige tilrop.

Da hun våknet neste morgen, var sengen en futon. Kanskje Devkalion ikke hadde bestemt seg når det gjaldt henne likevel.

KAPITTEL ELLEVE

Bokprøven

«Ersomerevnendina?» spurte Hagbart med munnen full av ostesmørbrød.

Jupiter hadde sagt at Morrigans nye venn kunne besøke henne på Hotell Devkalion på betingelse av at de brukte tiden på å forberede seg til bokprøven, som nå nærmet seg. Så langt hadde de bare brukt tiden på én ting, nemlig å studere Devkalion. Hagbart var spesielt begeistret for Røykesalongen (denne ettermiddagen var det sjokoladerøyk, for å fremme følelsesmessig velvære), Regnrommet (selv om han ikke hadde hatt med seg gummistøvler, så var buksene hans nå våte opp til knærne) og teatret. Det vil si, ikke selve teatersalen, men garderoben bak scenen. Veggene var fulle av kostymer, og når man tok dem på seg, fikk man automatisk en aksent og et komisk ganglag som ble sittende igjen en halv evighet. Hagbart hadde fortsatt å hoppe og danse rundt i korridorene i en halv time etter at han tok av seg Gulltopp-kostymet.

Nå satt de ved et hjørnebord i det travle kjøkkenet på Hotell Devkalion, som var fullt av damp og lyder og kokker som skyndte seg å lage det gjestene bestilte. Morrigan syntes ikke det var det beste stedet å lese til en prøve, men Fen nektet dem å spise formiddagsmaten i biblioteket, og tidligere på dagen hadde Suppedas kunngjort at tyngdekraften var opphevet i spisesalen frem til annen beskjed ble gitt.

«Ersom … hva er det som er evnen min?» Morrigan hadde begynt å frykte dette spørsmålet. «Øh, jeg vet ikke.»

Hagbart nikket mens han tygget og svelget høylytt. «Du trenger ikke si det. Veldig mange kandidater holder det hemmelig. Gir dem en fordel på oppvisningsprøven.»

«Det er ikke det,» sa Morrigan fort. «Jeg tror ikke jeg har noen evne.»

«Men det må du jo ha,» sa han og rynket pannen mens han styrtet et halvt glass melk. «Fadderen din kan ikke melde deg på opptaksprøvene hvis du ikke har en evne. Det er sånn reglene er.»

En tanke lå fremdeles og murret i bakhodet til Morrigan. Hadde evnen hennes noe med forbannelsen å gjøre? Hun hadde fryktelig lyst til å spørre hva Hagbart trodde, men hun skulle jo egentlig ikke nevne forbannelsen engang. Det hadde hun lovet Jupiter.

«Jeg tror jeg hadde visst det om jeg hadde en evne.» Morrigan pirket i smørbrødet. Hun hadde mistet appetitten. Det hadde vært fint å ha en venn i fem minutter, tenkte hun trist. Men for Hagbart ville det jo være bedre å bli venner med gutten med hundeansiktet.

«Du hadde vel det.» Hagbart trakk på skuldrene. Han slukte resten av smørbrødet og åpnet en av lærebøkene Morrigan hadde lånt fra arbeidsværelset til Jupiter. «Skal vi starte med den store krigen?»

Hun så opp. «Hva?»

«Eller vil du vente med den til vi er ferdige med det kjedelige?»

Morrigan prøvde å holde stemmen lett for å skjule hvor overrasket hun var. «Så du … du vil fortsatt være venner med meg?»

«Hæ? Ja. Klart det.» Han skar en grimase. Morrigan kjente munnen forme seg til et smil. Hagbart tilbød henne vennskap som om det ikke betydde noe som helst. Han kunne ikke vite at det betydde alt.

«Men vi skal jo liksom … danne verdifulle allianser og … og alt det der de snakket om da vi var på den vunderlige velkomsten.» Morrigan tok med seg de tomme asjettene bort til vasken og unngikk så vidt å kollidere med soussjefen da han stormet forbi med en tallerken dampende blåskjell. «Jeg tviler på at jeg er en verdifull allianse.»

«Samma det, vel!» sa han og lo, og så bare fortsatte han å bla i boken. Morrigan var ufattelig lettet da hun satte seg igjen. «Jeg synes vi skal starte med den store krigen, for det er masse blod og gørr. Første spørsmål: Hvor mange hoder ble hogd av under slaget om Jammerfortet i Høylandet?»

«Aner ikke.»

Han stakk en finger i været. «Lurespørsmål. Høylandsklanene hogger ikke av hoder. De hogger av overkropper, henger fiendene opp ned og rister dem til innvollene ramler ut.»

«Så koselig,» sa Morrigan. Fristaten var jammen veldig annerledes enn Vintersjø-republikken. Hagbart gned hendene sammen, og øynene skinte. Han hadde bare så vidt begynt.

«Neste spørsmål: Hva het den berømte Himmeltropp-piloten som ble sprøstekt av en av fiendens drager under slaget om Svartklippene? Åå – jeg har et bonusspørsmål også: Hva heter den barbariske stammen oppe i fjellene som gomla i seg de svidde restene da han ramla ned fra himmelen?»

En uke senere gikk Morrigan opp den lange innkjørselen til Storsnut palé for andre gang, og nok en gang kjempet hun imot trangen til å snu seg og løpe sin vei. De nakne trærne med svarte stammer som omkranset innkjørselen, virket enda mer truende nå. De spinkle greinene tegnet seg av mot den bleke himmelen, lik edderkopper som ruvet over henne, klare til angrep.

«Nervøs?» spurte Jupiter.

Morrigan svarte bare med et hevet øyebryn.

«Nettopp. Klart du er det. Du burde være nervøs. Det er en ganske nervøs dag.»

«Takk. Nå føler jeg meg mye bedre.»

«Seriøst?»

«Nei.»

Jupiter lo og kikket opp på den grå himmelen som kunne skimtes flekkvis mellom greinene. «På en god måte, mente jeg. Det er like før livet ditt forandres, Mog.»

«Morrigan.»

«Om et par timer er du ett skritt nærmere å få den lille gullnålen. Og når det skjer, kommer verden til å åpne seg for deg.»

Morrigan skulle virkelig ønske at fortrøstningsfullheten hans kunne satt mot i henne. Hun ville så fryktelig gjerne føle at hun kom til å klare dette. Jupiters tro på henne var så stor at om bare en brøkdel av den var berettiget, kom hun til å ha kolonisert månen og kurert hver eneste sykdom i riket før det ble sommer.

Men det hjalp ikke, for hun var fortsatt ikke helt sikker på om han var gæren eller ei.

«Den skriftlige delen er vanskeligst,» sa Jupiter. «Tre spørsmål du ikke ser, fullstendig stillhet, og bare blyant, papir og pult. Bare bruk den tiden du trenger, Mog, og svar ærlig.»

«Du mener riktig?» spurte Morrigan forvirret. Det virket ikke som om Jupiter hørte henne.

«Og så er det den muntlige delen, men den er ikke noe å være redd for – det er bare noen spørsmål. Mer som en samtale, egentlig. Det er det samme som gjelder her også, bruk den tiden du trenger. Ikke vær redd for å la dem vente. Det eldstene vil, er å få se hvordan du er. Bare vær ditt vanlige sjarmerende jeg, så går det finfint.» Morrigan hadde lyst til å spørre hvilket sjarmerende jeg han snakket om, og om han muligens blandet henne sammen med en annen Morrigan Kråkh han hadde truffet et eller annet sted, men det var for sent. De var fremme ved Storsnut palé, og fadderne fikk ikke lov til å komme inn i eksamenssalen. Hun måtte klare seg alene.

«Lykke til, Mog,» sa Jupiter og ga henne en lett dult i armen. Morrigan sluttet seg til strømmen av kandidater som var på vei opp marmortrappen. Føttene føltes blytunge. «Fremad mot seier.»

Eksamenssalen var det største rommet Morrigan noen gang hadde vært i, fylt av rad på rad av firkantede pulter og rettryggede trestoler. Hundrevis av kandidater strømmet inn på rekke og rad og ble sittende i taushet mens Det vunderlige selskaps funksjonærer delte ut hefter og blyanter. Morrigan strakte hals i forsøk på å se Hagbart, men greide det ikke. De satt i alfabetisk rekkefølge ved pultene, så han satt vel langt bak i Rfeltet et eller annet sted. Hun ga opp og leste det som sto på forsiden av heftet.

Det vunderlige selskap, opptakseksamen Bokprøven

Våren i første, aristokratenes tredje æra

Kandidat: Morrigan Odelle Kråkh

Fadder: Kaptein Jupiter Amantius Nord

Da alle barna hadde fått eksamensoppgaven, ringte en funksjonær fra selskapet i en glassklokke forrest i salen. Det raslet i hele salen da de åpnet heftene. Morrigan trakk pusten dypt inn og bladde om til første side.

Den var blank. Det samme var andre side, og tredje. Hun bladde gjennom resten av heftet og oppdaget at det ikke sto et eneste spørsmål noe sted.

Hun rakte opp hånden og forsøkte å fange blikket til en av funksjonærene for å si fra om at det hadde skjedd en feil, at hun hadde fått en blank oppgave, men kvinnen forrest i salen enset henne ikke.

Morrigan så på den første siden igjen. Noen ord kom til syne.

Du er ikke herfra.

Så hvorfor i all verden har du lyst til å bli medlem av Det vunderlige selskap?

Morrigan så seg rundt for å se om heftene til noen av de andre kandidatene plutselig hadde fått evnen til å tenke og begynt å stille uforskammede spørsmål. Hvis de hadde det, var det ingen som virket overrasket. Kanskje fadderne deres hadde advart dem.

Hun husket hva Jupiter hadde sagt – Bare bruk den tiden du trenger, Mog, og svar ærlig. Morrigan sukket, tok blyanten og satte i gang.

Fordi jeg har lyst til å bli en viktig og nyttig samfunnsbor…

Før hun var ferdig med å skrive setningen, ble den klusset over av en usynlig penn. Hun gispet.

Tullprat, sa boken. Hva er den egentlige grunnen til at du vil bli tatt opp i Det vunderlige selskap?

Morrigan bet seg i leppen.

Fordi jeg jeg vil ha en liten gyllen V-nål.

Ordene klusset seg ut igjen. Et hjørne av siden begynte å bli svart og krølle seg innover.

Niks, sa boken.

En liten ranke av røyk slynget seg oppover fra de ulmende kantene på siden. Morrigan forsøkte å slukke den med hånden, men det gikk ikke. Hun så seg hysterisk rundt etter et glass vann eller en voksen som kunne hjelpe henne, men det virket ikke som om noen av funksjonærene var bekymret. Faktisk så det ut som om de helt rolig ignorerte at ikke bare Morrigans oppgavehefte, men også heftene til flere andre kandidater sto mer eller mindre i flammer.

Heftet til en av guttene sto plutselig i full fyr og brant helt opp, så det eneste som lå igjen på pulten, var en askehaug. En funksjonær prikket ham på skulderen og gjorde tegn til at han måtte gå. Gutten luntet duknakket ut av salen.

Ærlige svar, tenkte Morrigan raskt og grep blyanten på nytt.

Fordi jeg vil at folk skal like meg.

Arket stanset opp i ferden mot selvødeleggelse. Det ble liksom stående og dirre i den flakkende, ulmende fasen som vanligvis kom rett før flammene slo opp.

Fortsett, sa boken.

Hånden hennes skalv litt.

Jeg vil høre til et sted.

Mer, presset boken på.

Hun trakk pusten dypt inn, tenkte på samtalen hun og Jupiter hadde hatt dagen etter morgentid, og skrev:

Jeg vil ha brødre og søstre som vil stå ved min side bestandig, uansett.

Sakte begynte skaden å snu – det rene, hvite arket kom langsomt tilbake og bredte seg utover i de brente hjørnene. Morrigan ble lettet og løsnet det knallharde grepet om blyanten litt. Like etter kom spørsmål nummer to til syne.

Hva er du aller mest redd for?

Morrigan trengte ikke å tenke seg om engang. Verdens letteste spørsmål.

At delfiner skal lære seg å gå på land og skyte syre ut av blåsehullene.

Ordene klusset seg selv ut med heftige streker, og nok en gang begynte siden å forkulles. Like ved hylte en jente da heftet hennes brått sto i flammer. Hun ble sendt ut av eksamenssalen med svidde øyebryn.

Morrigan vred hjernen mens hjørnene av heftet ble forvandlet til aske. Det var jo sant! Syredelfiner som kunne leve på land, var jo det hun var mest redd for i hele verden, hadde alltid vært det, bortsett fra – eller, vent litt. Hun hadde alltid sagt at det var det hun var mest redd for. Antagelig fordi det hun faktisk var aller mest redd for, innerst inne, var altfor fælt til at hun orket å snakke om det. Hun bet seg i leppen og sendte arket et nytt svar.

Døden.

Boken fortsatte å ulme.

Døden, skrev hun igjen. Døden! Det er klart det er døden!

Og så slo det henne –

Røyk-og-skygge-jegerne.

Men boken fortsatte å brenne. Morrigan grep tak i den, ynket seg da den sved fingrene, og på den siste flekken av hvitt papir som var igjen, skrev hun:

Å bli glemt.

Boken ble litt mindre brent.

Fortsett, sa den.

At ingen skal huske meg. At familien min ikke skal huske meg fordi

Morrigan stanset litt, holdt blyanten i luften over den rykende siden –

fordi de helst bare vil glemme at jeg noen gang har eksistert.

Boken glattet seg ut og ble hvitere, og sidene rullet seg ut igjen til de var like plettfrie som de hadde vært. Morrigan ventet tålmodig på tredje og siste spørsmål. Hun så seg rundt i rommet og oppdaget at omtrent en firedel av pultene nå var tomme, bortsett fra at det lå små askehauger på dem.

Og hvordan, spurte boken, skal du sørge for at folk kommer til å huske deg?

Morrigan tenkte lenge. Hun lente seg bakover i stolen og så taust på at små branner brøt ut rundt henne på alle kanter og flere titalls kandidater til ble bedt om å forlate salen. Til slutt skrev hun det ærligste svaret hun greide å komme på.

Jeg vet ikke.

Og etter et øyeblikks nøling la hun til et ord til:

Ennå.

Alle de tre spørsmålene og svarene forsvant øyeblikkelig fra sidene og ble erstattet av et eneste ord i store, grønne bokstaver.

BESTÅTT.

Morrigan gikk rastløst frem og tilbake i et forværelse i Storsnut palé. Omtrent en tredel av kandidatene hadde strøket på den skriftlige prøven. Resten ble delt inn i mindre grupper og geleidet inn i rommene der de skulle vente på neste del av bokprøven.

Morrigans gruppe besto av en gutt som satt med knærne trukket opp mot brystet og vugget frem og tilbake, et energisk tvillingpar som pepret hverandre med spørsmål og klasket håndflatene voldsomt mot hverandre i luften, og en jente som hadde sunket sammen i en stol med armene i kors.

Morrigan kjente henne igjen – det var venninnen til Noelle, fra den vunderlige velkomsten, hun som lo og lo fordi Noelle var så fryktelig festlig. Det svarte håret var snodd sammen i en tykk, flettet knute bakpå hodet. Hun så på tvillingene med halvåpne brune øyne.

«Hva er de tre viktigste eksportvarene til Øvre Sjøland?» ropte en av tvillingene.

«Jade, drageskjell og ull!» ropte den andre. De klasket håndflatene mot hverandre. Venninnen til Noelle så stygt på dem.

En kvinne med skriveplate kom inn i rommet, og hælene klikket mot tregulvet da hun skyndte seg bort til gruppen av barn. «Fritzvold? Frans Jomar Fritzvold?» leste hun fra listen sin. Gutten i hjørnet så opp på henne og svelget. Han fikk svetteperler i pannen, reiste seg ustøtt og fulgte etter henne ut av rommet mens han trommet fingrene mot lårene og stirret i gulvet.

«Hvem var første ingenlunder som satte sin fot på månen?» ropte en av tvillingene.

«Generalløytnant Elisabeth von Kantring!» ropte den andre. De klasket håndflatene mot hverandre. Jenta med fletten pustet hardt ut gjennom nesen.

Morrigan lukket øynene og konsentrerte seg om navnene på Ingenlunds tjuesju bydeler. «Gamlebyen», hvisket hun for seg selv. «Flikk, Blokkeløkka, Betelgeuse, Makaria …»

Dette greide hun. Hun var forberedt. Hun hadde lest hver eneste historiebok og geografibok hun hadde greid å slå kloa i, og kvelden i forveien hadde hun fått Suppedas til å høre henne igjen og igjen. Hun kunne kanskje ikke så mye om eksportvarene til Øvre Sjøland (hvor nå det var), men hun følte seg nokså sikker på at hun kunne tilstrekkelig om Ingenlund og Fristaten til å komme videre til neste prøve.

«Delfia,» fortsatte hun og så opp i taket. «Forst og Oldberg, Hovmark, Vidvern …»

«De kommer ikke til å spørre om bydelene,» sa venninnen til Noelle. Stemmen hennes overrasket Morrigan – den var dypere og hesere enn hun hadde ventet. Under den vunderlige velkomsten hørtes jenta mest ut som en knisende hyene. «Enhver idiot vet hva bydelene heter. Herregud, det lærer vi jo på førskolen.»

Morrigan brydde seg ikke om henne. «Hanebekk, Bregnebakk og Dragonløkka, Solhammer, Spennegard …»

«Er du døv eller dum?» spurte jenta.

«Hvor krysser tidssonene i Navnløsriket hverandre?» ropte en av tvillingene.

«Midt i Siiv-skogen, Femte enklave i Fristaten!» ropte den andre. De klasket håndflatene mot hverandre.

Morrigan lukket øynene og begynte å gå frem og tilbake igjen. «Svartstokk … øh … Belamie …»

Hun ble stanset av en myk vegg av et menneske. Hun åpnet øynene overrasket og oppdaget at kvinnen med skriveplaten kikket ned på henne. «Kråkh?»

Morrigan nikket alvorlig, rettet på kjolen og skuldrene, og fulgte etter kvinnen til intervjusalen. Halvveis fremme snudde hun seg og så venninnen til Noelle snakke med tvillingene.

«Dere kommer til å stryke,» sa hun med den hese stemmen sin. «Dere er helt uforberedt. Dere kommer ikke til å huske noe som helst. Dere kommer aldri inn i selskapet. Dere kan like gjerne gå hjem nå.»

Morrigan kikket opp på kvinnen med skriveplaten for å se om hun kom til å gå tilbake og si noe, men ansiktet hennes var tomt og uinteressert, som om hun ikke hadde hørt et ord.

«Vær så god,» sa hun og ga Morrigan en liten dytt. «De venter på deg. Still deg på krysset.»

Eldstehøyrådet satt ved et bord midt i en tom sal. De mumlet seg imellom, drakk litt vann og bladde i papirer da Morrigan gikk mot dem.

«Frøken Kråkh,» sa spinkle, tynnhårede eldste Kvist og rettet på brillene. «Hvem er Fristatens leder?»

«Statsminister Gedeon Ganger.»

«Feil. Fristatens ledere er nyskapning, industri og kunnskapstørst.»

Det sakk i magen til Morrigan som om hun hadde bommet på et trinn i en trapp. Der og da visste hun at hun ikke var forberedt på den slags intervju eldstene hadde bestemt seg for å holde. Den lille smulen selvtillit hun trodde hun hadde kjent tidligere, var borte nå, og plutselig følte hun seg overmannet av frykt.

«Hvem er Gedeon Ganger?» spurte oksen, eldste Alioth Saga.

Morrigan ble usikker. «Han … han er s-statsministeren. Ikke sant?»

«Feil,» tordnet eldste Saga. «Statsminister Gedeon Ganger er en demokratisk valgt forvalter for Fristaten, en skiltvakt som er utnevnt av folket for å beskytte verdiene, normene og frihetene vi holder kjær.»

«Men han er jo statsminister,» insisterte Morrigan. Dette var urettferdig. Hun hadde svart riktig på spørsmålet. «Du sa det jo akkurat selv.»

Eldstene ignorerte protesten.

«Hvordan kan man vite forskjell på en plante som virkelig er pyrofor, og et tre noen bare har satt fyr på?» spurte eldste Heliks Wong.

Dette kunne hun. «Flammene fra en pyrofor plante produserer aldri røyk.»

«Feil,» sa eldste Wong. «Pyrofore planter er utdødd, så alle trær som fremstår som pyrofore planter, er i virkeligheten et tre noen bare har satt fyr på, og bør slukkes umiddelbart.»

Morrigan stønnet inne i seg. Den burde hun ha forutsett. Selvfølgelig var flammeblomtrær utdødd, det hadde jo Jupiter fortalt henne! Dessuten hadde hun lest i Ingenlunds veksthistorie at ingen hadde sett et flammeblomtre brenne på mer enn hundre år. Hun kjente et stikk av irritasjon over lurespørsmålet.

«Hvor gammel er den stolte byen Ingenlund?»

«Ingenlund ble grunnlagt for ett tusen åtte hundre og nittien år siden, under fuglenes andre æra.»

«Feil. Ingenlund er gammel som stjernene, ny som puddersnøen og mektig som torden.»

«Men dette er jo umulig! Hvordan skal jeg liksom kunne –»

«Når fant massakren på Tapperhetsplassen sted?» spurte eldste Kvist.

Morrigan hadde begynt på svaret (vinteren i niende, østavindens æra) da noe slo henne. Hun stanset og ga hjernen litt tid til å forme svaret før munnen gjorde det. Eldstene så forventningsfullt på henne.

Ikke vær redd for å la dem vente.

«Massakren på Tapperhetsplassen,» begynte hun haltende, «fant sted på … en svart dag.»

Eldstene sa ingenting.

«En av de svarteste i Ingenlunds historie,» fortsatte Morrigan. «En dag da …» Hun stanset mens hjernen lette etter ord. «En dag da grusomhet seiret over godhet. En dag da ondskapen grep fatt i Ingenlund og … og … ristet den til innvollene ramlet ut.»

Eldstene fortsatte å se på henne. Hjertet til Morrigan hamret i ørene. Hva mer ville de ha?

«En dag som aldri må gjenta seg,» sa hun til slutt. Det var det. Hun hadde ikke mer tullball å by på.

Eldste Kvist smilte. Det var et bitte lite smil, men Morrigan så det. Det var som en veldig liten blomst i et bed fullt av umulig ugress.

Den krumme vesle eldsten så ut som om hun skulle til å stille et oppfølgingsspørsmål, og plutselig ble Morrigan livredd. Hun visste egentlig ikke så veldig mye om massakren på Tapperhetsplassen. Hun og Hagbart hadde tatt en pause for å drikke te da de var halvveis i det kapittelet i Det ingenlundske barbarileksikon og glemt å lese fortsettelsen.

Morrigan holdt pusten og håpet hun hadde gjort nok. Eldste Kvist så på kollegene sine, som nikket kort og begynte å bla i papirene sine igjen.

«Takk skal du ha, frøken Kråkh. Du kan gå.» Morrigan kom blunkende ut i solskinnet. Hun gikk fortumlet ned trappen foran Storsnut palé og bort til Jupiter, som sto og ventet på henne.

«Hvordan var det?»

«Rart.»

«Selvfølgelig.» Han trakk på skuldrene, som om hun burde ha skjønt at rarhet var fast prosedyre i Det vunderlige selskap. «Han kompisen din med paddene kom ut litt før deg, forresten. Ba meg si at han er videre til neste prøve, og at det var best for deg at du også kom videre, ellers ble det bråk. Og så måtte han og Lill skynde seg av gårde til drageryttertrening, og jeg måtte late som om jeg ikke var sinnssvakt misunnelig på en elleve år gammel gutt som får lov til å ri på drager. Så, er du, øh … er du videre?» spurte han henkastet.

Morrigan holdt opp brevet hun hadde fått. Hun kunne fortsatt ikke helt tro det selv.

«‘Gratulerer, kandidat’,» leste Jupiter høyt. «‘Du har vist at du er oppriktig og har evne til å resonnere og tenke raskt, og kan gå videre til neste runde av opptaksprøvene til kull 919. Jaktprøven vil finne sted klokken tolv den siste lørdagen sommeren i første. Mer informasjon kommer.’ Det var jo det jeg sa. Sa jeg ikke at du kom til å klare det? Flott jobbet, Mog. Jeg er kjempefornøyd.»

Morrigan hørte ikke etter. Hun hadde fått øye på klaske-håndflate-tvillingene, som var på vei ut av Storsnut palé. De løp stortutende bort til fadderen sin.

«Vi g-greier det ikke!» hulket den første tvillingen. «Vi er h-helt uforberedt!»

«Vi husker ikke n-noe som helst!»

Midt oppe i lettelsen over å ha lyktes selv syntes Morrigan synd på tvillingene. Den uspiselige jenta, venninnen til Noelle, hadde tydeligvis greid å påvirke dem og tatt fra dem selvtilliten. Hun hadde lyst til å si noe, til å gi dem et slags hint om hva eldstene var ute etter, men Jupiter styrte henne vekk fra Storsnut palé.

Nå som solen skinte, virket de nakne, svarte greinene på trærne som omkranset innkjørselen, på et vis mindre dystre enn tidligere på dagen. Hun hevet ansiktet for å la solen varme det og strakte åndsfraværende ut en hånd for å røre ved et av de døde trærne mens hun og Jupiter ruslet nedover innkjørselen. Fingertuppene ble møtt av et lyn av sviende varme og ørsmå lilla gnister, og hun rev hånden vekk.

«Au!»

«Hva er det?» Jupiter bråstanset. «Hva er i veien?»

«Det treet brente meg!»

Han stirret på henne et øyeblikk, og så lo han. «Veldig morsomt, Mog. Jeg har jo sagt at flammeblomtreet er utdødd.»

Jupiter gikk videre mens Morrigan ble stående og granske de uskadde fingrene sine. Hun strakte hånden forsiktig ut for å ta på treet igjen. Ingenting skjedde.

Hun ristet på hodet og lo litt forvirret. Fantasien hennes hadde visst litt mer tullball å by på likevel.

KAPITTEL TOLV

Skygger

Sommeren i første

Nå som første opptaksprøve var over, og det var flere måneder til neste, kunne Morrigan fritt nyte sommeren på Hotell Devkalion. Plasking i bassenget i den solfylte Sjasmin-borggården på dagtid ble etterfulgt av varme kvelder med undervisning i selskapsdans, grillfester og lange, rolige stunder i Røykesalongen mens hun slappet av i dampskyer av vaniljerøyk («for å berolige sansene og gi gode drømmer»). Hvis tankene en gang iblant drev tilbake til Kråkheslottet, hvis hun husket at bestemor alltid hadde vært bitte litt hyggeligere om sommeren eller lurte på om Iris hadde fått barnet nå, glemte hun det fort igjen når hun ble bedt om å hjelpe Kalle med å stelle hestene eller prøvesmake menyen til Franks neste selskap.

Av og til ba madame Chanda, som var kjent for å ha seks beilere («en for hver kveld i uken, bortsett fra søndager,» forklarte hun ubesværet), Morrigan hjelpe henne å velge hva hun skulle ha på seg om kvelden. Da stupte de i fellesskap inn blant de mange tusen vakre kjolene, skoene og smykkene i sopranens garderobe (som var nesten like stor som lobbyen på hotellet) for å finne det perfekte antrekk for middag og dans med mannen Jupiter kalte «Monsieur Mandag», en rusletur i parken med «grev Onsdag av Midtuken» eller en aften i teatret med «hans høyvelbårenhet herr Torsdag».

Livet på Devkalion førte med seg nye merkverdigheter hver dag – som da Suppedas tilkalte mennene fra Paranormal tjeneste for å fjerne et ufordragelig spøkelse som drev og vandret gjennom veggene i sjette etasje. Suppedas sa han ikke hadde noe imot spøkelser som sådan, så lenge de ikke hadde noen irriterende vaner. Men dette her kom stadig tilbake, sa han – det var tredje gang Paranormal tjeneste var der – og skjønt han aldri hadde sett gjenferdet selv, var enkelte av gjestene blitt så skremt av historiene og ryktene at han hadde måttet flytte dem til en annen etasje. Morrigan fikk lov til å overvære utdrivelsen, men det var ikke like imponerende som hun hadde forestilt seg. Hun hadde håpet å få se et ekte spøkelse fly ut av bygningen, men det var bare masse salviebrenning og merkelig dansing, og så ga mennene fra Paranormal tjeneste Suppedas en regning på fire hundre kred og dro.

Det mest skuffende ved sommeren – mye mer skuffende enn spøkelsesutdrivelsen – var imidlertid at Morrigan så mindre og mindre til Jupiter. Han var stadig vekk på reise for å utføre oppdrag for Utforskerforbundet, eller føyk av gårde på uendelige mengder av møter, middagsselskaper og fester.

«Dårlige nyheter, Mog.» Jupiter skled nedover det buede marmorgelenderet en torsdag ettermiddag og landet i foajeen, der Morrigan og Marta holdt på å brette serviettsvaner. Svanene til Marta var helt perfekte og så ut som om de kunne fly av gårde i plog når som helst. Morrigans så ut som fulle, sinte duer. «Kan ikke ta med deg og Hagbart på basaren i morgen kveld likevel. Det er noe jeg må ordne.»

«Nå igjen?»

Jupiter trakk en hånd gjennom det kobberrøde håret og skyndte seg å stikke skjorten ned i buksene og smekke bukseselene på plass. «Redd for det, jenta mi. Ingenlund Sporveier har sendt –»

«Nå igjen?» gjentok Morrigan. Sporveiene hadde sendt folk for å hente Jupiter på Devkalion hele sommeren. Som regel måtte han bare hjelpe dem med «ekko på Spindelslørlinjen» – hva nå det betydde – men for tre uker siden hadde det skjedd en ny avsporing, og denne gangen var to mennesker blitt drept. Det var førstesidestoff i en uke, og Devkalion sydet av rykter om hvem som sto bak, og hva det kunne bety. Noen av de ansatte fikk så til de grader panikk at Jupiter ble nødt til å nedlegge forbud mot så mye som å si ordet vundersmeden.

«Jeg kan jo ta med meg Morrigan,» tilbød Marta seg. «Det er frikvelden min i morgen, og Kalle og jeg skal på – jeg mener, herr Moldestad og jeg – altså, han skal på basaren, og så spurte han – ja, så tenkte jeg at jeg like gjerne kunne bli med, jeg også.» En kraftig rødfarge spredde seg i ansiktet til Marta. Alle på Devkalion visste at hun og Kalle Moldestad, hotellets sjåfør, var forelsket i hverandre. De var de eneste som fortsatt trodde det var en hemmelighet.

«Det er ikke nødvendig, Marta. Du og Kalle kommer til å ha nok annet å tenke på.» Jupiter smilte skjevt. «Vi skal dra dit snart, Mog – jeg lover.»

Morrigan forsøkte å skjule skuffelsen. Den berømte Ingenlund-basaren var en blanding av gatefest og marked, og ble holdt hver fredag kveld hele sommeren igjennom. Folk kom reisende fra alle kanter av De sju enklaver bare for å oppleve den, og mange av dem bodde på Hotell Devkalion. Hver fredag dro spente hotellgjester av gårde i skumringen med vogner og kollektivtrafikk, og hver lørdag formiddag satt de under brunsjen og fortalte om spennende opplevelser og viste hverandre bilder og ting de hadde kjøpt. Men nå var sommeren halvveis over, og Morrigan hadde fortsatt ikke vært der. «Neste uke?» spurte hun håpefullt.

«Neste uke. Helt klart.» Han grep den lange, grønne frakken og rev ytterdøren opp, og så stanset han og snudde seg. «Nei, vent – ikke neste uke. Da er jeg borte, jeg er satt opp på en portal til Floks II i morgen. Skrekkelig rike. De samme blodsugende insektsvermene som i Floks I, men mye mindre sjarmerende.» Han klødde seg i det røde skjegget og lo litt hjelpeløst. «Vi finner ut av det. Og det er sant, Jon kommer hjem fra orkesterleir neste helg. Han blir her resten av sommeren. Så vi kan gå sammen, alle tre. Alle fire – Hagbart også.»

Morrigan hadde nesten glemt at nevøen til Jupiter bodde på Devkalion når han ikke var på kostskolen. Ifølge Marta hendte det at han kom hjem i helgene, men hittil hadde ikke Morrigan sett snurten av ham.

Jupiter kom inn igjen for å hente paraplyen sin, stanset og så rart på henne. «Har du hatt mareritt i det siste?»

«Hva? Nei,» sa Morrigan fort og kastet et kjapt blikk på Marta. Stuepiken ble plutselig veldig opptatt med å telle svanene sine og late som om hun ikke hørte etter.

Jupiter fektet rundt hodet til Morrigan som om han viftet bort usynlige fluer. «Jo, det har du. De henger rundt deg. Hva har du hatt mareritt om?»

«Ingenting,» løy hun.

«Det er oppvisningsprøven, ikke sant? Jeg har jo sagt at du ikke skal bekymre deg for den.»

«Jeg er ikke bekymret for den.» Løgn.

«Greit.» Jupiter nikket sakte, og så bøyde han seg over stolen hun satt på. «Jeg er veldig lei for det med basaren, Moggers,» hvisket han.

«Morrigan,» rettet hun på ham og strakte seg opp for å fikse på kragen hans, som hadde brettet seg innover. «Bare glem det. Hagbart og jeg kan finne på noe annet.»

Jupiter nikket én gang, bokset Morrigan lekende i armen og var vekk.

Neste morgen satt det en gutt ved frokostbordet til Morrigan i spisestuen. På hennes stol. Og spiste hennes ristede brød.

Han var høyere og eldre enn henne – kanskje tolv eller tretten – og det meste av ansiktet var skjult bak Vaktposten, men tykt, svart hår stakk opp bak avislogoen. Han bladde i avisen og drakk blodappelsinjuice og lente seg bakover som om han eide hele kåken.

Morrigan kremtet lavt. Gutten så ikke opp fra avisen. Hun ventet litt, og så hostet hun høyt.

«Hvis du er syk, så gå din vei,» kommanderte han. Så bladde han om igjen. En slank, brun hånd kom til syne, tok et stykke ristet brød og forsvant inn bak avisen på nytt.

«Det er jeg ikke,» sa hun og ble litt satt ut over hvor frekk han var. «Gjester har ikke lov til å være her nede. Har du gått deg bort?»

Han overhørte spørsmålet. «Hvis du ikke er smittefarlig, kan du få bli her. Men ikke snakk mens jeg leser.»

«Jeg vet at jeg kan få bli her.» Hun rettet seg opp, gjorde seg høyere. «Jeg bor her. Du sitter på min stol.»

Endelig senket gutten avisen sakte, og et langt ansikt med et utrolig misfornøyd uttrykk kom til syne. Det ene øyebrynet buet seg rolig, og munnen krøllet seg surt mens han gransket Morrigan fra topp til tå.

Morrigan var vant til denne reaksjonen når hun møtte nye mennesker, så hun ble ikke like overrasket over forakten som over den svarte skinnlappen han hadde foran venstre øye. Hun kjente ham umiddelbart igjen fra klassebildet på arbeidsværelset til Jupiter: Jonatan Arjuna Korrapati.

Så dette var Jon.

Han brettet sammen avisen og la den i fanget. «Din stol? Du har bodd her i hele fem minutter, og gjør krav på møblene allerede? Jeg har bodd her i fem år. Og det er tilfeldigvis her jeg spiser frokost.»

«Du er nevøen til Jupiter.»

«Du er kandidaten hans.»

«Har han fortalt om meg?»

«Det kan vel virke sånn.» Han slo avisen opp igjen og begravde ansiktet i den på nytt.

«Jeg trodde ikke du skulle komme hjem før neste helg.»

«Du er feilinformert.»

«Jupiter er borte, han er i Floks II.»

«Jeg er klar over det.»

«Hvorfor kommer du før du skal?»

Han sukket tungt og senket avisen. «Onkel Jupp ville ikke si hva evnen din er. Så det er ren gjetning fra min side at du har et talent for å irritere folk mens de prøver å lese.»

Morrigan satte seg rett overfor ham. «Du går på den derre Gråbukseskolen for flinke gutter, ikke sant?»

«Gråmark skole for begavede unge menn,» glefset han.

Morrigan smilte fornøyd. Hun visste hva skolen het. «Hvordan er det der?»

«Helt topp.»

«Hvorfor er ikke du medlem av Det vunderlige selskap, sånn som Jupiter? Prøvde du å bli tatt opp?»

«Nei.» Jon brettet sammen avisen igjen, stakk et stykke ristet brød i munnen, tok med seg den halvfulle tekoppen som sto på bordet og trampet ut av spisestuen og opp trappen.

Morrigan lurte på hvor rommet hans var, og hvordan det så ut, og hvor foreldrene hans bodde, og hva som hadde skjedd med øyet hans, og hvorfor han ikke hadde prøvd å bli tatt opp i Det vunderlige selskap, og hvordan hun skulle overleve halve sommeren i hans ikke spesielt sjarmerende selskap.

Da hun satte seg på yndlingsplassen og tok et stykke ristet brød, skrev hun seg bak øret at dagen etter skulle hun sørge for å stå opp tidligere og være på plass før Jon.

«Vedder på at noen gravde det ut med en glovarm ildrake,» sa Hagbart neste kveld, da han og Morrigan dro frem brettspillkisten i Røykesalongen (i kveld var det roserøyk, disig og rosa – «for å fremme sinnets mildhet»). «Eller stakk det ut med en brevkniv. Eller la kjøttetende insekter under øyelokket hans, så det ble spist opp. Noe sånt.»

«Æsj.» Morrigan grøsset. «Hva slags menneske ville ha gjort det?»

«En som hadde grunn til å ikke like ham,» sa Hagbart.

«Så da kan det med andre ord være absolutt alle han har møtt i sitt liv.»

Hagbart gliste, og så gransket han innholdet i kisten med forferdet ansikt. «Du mener ikke seriøst at vi skal spille dette her?»

«Jo, det mener jeg,» sa Morrigan og tok opp en fargerik eske. Hun var fast bestemt på å ha det gøy, for når Jupiter spurte, ville hun kunne svare helt ærlig at det ikke gjorde noe som helst at han hadde avlyst turen til Ingenlund-basaren for femte uke på rad. Ikke noe som helst.

«Fornøyde fruer? Kutt ut, da … Det har jeg ikke spilt siden jeg var ti.»

Morrigan ignorerte Hagbart og begynte å stille opp brikkene. «Jeg er fru Kludrekulp, den koselige bestemoren. Du kan være fru Bisterfjes, den utilfredse karrierekvinnen. Det er visst ikke så veldig moderne, dette her. Jeg starter.»

Hun kastet terningen og flyttet brikken sin, tok et kort fra bunken midt på brettet og leste teksten høyt. «Du har vunnet en blomsteroppsetningskonkurranse. Premien er et brodert forkle, helt perfekt til bruk når du lager middag til din hardtarbeidende ektemann. Ikke glem å friske opp leppestiften og stelle håret før han kommer hjem.» Hun la kortet rett ned igjen og begynte å pakke sammen spillet. «Ja vel, greit, hva har du lyst til å gjøre, da?»

«Hva tror du? Dra på Ingenlund-basaren, så klart. Holger, broren min, skal dit med en haug med venner, jeg vedder på at han lar oss få bli med hvis vi lover å late som om vi ikke kjenner ham.»

«Kan ikke. Jeg får ikke lov til å forlate hotellet uten Jupiter.»

«Men er det en regel, lissom?» spurte Hagbart. «Jeg mener, har han sagt det? For hvis han ikke har sagt at det er en regel, så er det antagelig … mer som et forslag.»

Morrigan sukket. «Det er tre regler. Jeg måtte lære dem utenat. Nummer én: Hvis en dør er låst, og jeg ikke har nøkkelen, har jeg ikke lov til å gå inn. Nummer to: Jeg må aldri forlate Devkalion uten Jupiter. Nummer tre … Nummer tre glemmer jeg alltid. Et eller annet med sørfløyen. Det spiller ingen rolle. Jeg kan ikke dra.»

Hagbart så tankefull ut. «Betyr den første regelen at hvis en dør er ulåst, så har du lov til å gå inn?»

«Gjør vel det.»

Han hevet øyebrynene. «Tøft.»

Den neste timen løp de frem og tilbake i gangene og røsket i dørhåndtak i seks etasjer før det ble kjedelig. Det virket som om de eneste ulåste rommene på Devkalion var rommene de hadde vært i tusen ganger. Men endelig, i åttende etasje i vestfløyen, akkurat da en runde Fornøyde fruer virket nokså uunngåelig, kom ideen.

«Det er noe kjent med denne.» Morrigan røsket i enda en låst dør. Den var annerledes enn de andre i samme etasje. Dørvrideren var ikke av messing, men av snodde sølvfiligrantråder, og hadde en knøttliten opalfugl på toppen med utstrakte vinger. «Den ligner på … Åh. Åh! Vent her.»

Hun løp hele veien til femte etasje og tilbake, og hadde nesten ikke pust igjen da hun dukket opp med paraplyen sin triumferende i hånden.

Hagbart la hodet på skakke. «Du tror det blir dårlig vær?»

Sølvtuppen passet i låsen. Morrigan vred på oljelerretsplyksen og dreide på håndtaket. Døren åpnet seg med et tilfredsstillende klikk, og hun smilte. «Jeg visste det!»

«Åssen –»

«Jeg fikk den i bursdagsgave av Jupiter,» forklarte hun og begynte å bli ordentlig ivrig. «Tror du han visste at dette kom til å skje? Kanskje han planla at jeg skulle skjønne det!»

«Jepp.» Hagbart så litt perpleks ut. «Han er helt klart typen til å finne på noe så koko.»

Ekkoene runget i det store rommet. Det var helt tomt, bortsett fra en glasslykt midt på gulvet. Den inneholdt et enslig, tent vokslys som skinte sterkt nok til å kaste en varm, gyllen glød i det mørke rommet.

«Sprøtt,» mumlet Hagbart.

Det var mildt sagt. Morrigan var nokså sikker på at en brennende lykt egentlig ikke burde stå uten tilsyn i et tomt, låst rom i åttende etasje. For det første var det antagelig brannfarlig. For det andre var det skummelt.

Da de nærmet seg lykten, gjorde lyset skyggene deres digre og skremmende. Hagbart moret seg med å krumme ryggen og gå som en zombie mens han stønnet høyt for å gjøre det ekstra dramatisk. Han subbet mot lyset, og zombieskyggen ble enorm mot veggen bak ham.

Og så skjedde noe rart. Hagbart sluttet å bevege seg. Men det gjorde ikke skyggen. Den fortsatte å gå som en zombie uten ham, begynte å leve sitt eget liv og luntet over hele veggen før den gled inn i en mørk krok og forsvant.

«Ekkelt,» sa Morrigan åndeløst.

«Skikkelig ekkelt,» nikket Hagbart.

«Jeg vil prøve.» Hun laget en slangeskyggedukke med armen. Den snodde seg vekk fra henne og gled over veggene mens den rasende angrep de stakkars skyggekaninene Hagbart sendte hoppende mot den.

Morrigans ganske elendige forsøk på en katt ble til en brølende løve som jaktet på og spiste hver eneste kanin. Hagbart laget en fugl, som forvandlet seg til en flaggermus og kastet seg over skyggen til Hagbart som om den ville klore ut øynene på den.

De laget mer og mer detaljerte skapninger mens de forsøkte å overgå hverandre i skummelhet. De trengte ikke engang å anstrenge seg noe særlig – det var som om skyggene prøvde å være så uhyggelige som mulig. En fisk ble til en hai, som ble til en kretsende stim av haier, som ble til en virvlende orkan av kjempehaier med skyggene til Hagbart og Morrigan i midten. Det var skummelt og spennende og utrolig kult.

«Jeg … skal lage …» sa Hagbart, med tungen stikkende ut av munnviken mens han bøyde fingrene i en komplisert, ugjenkjennelig form, «… en drage.»

Og plutselig ble den klumpete skyggen hans til et enormt, øgleliknende uhyre. Dragen ruvet på veggen, og de svarte vingene slo nifst da den lettet. Den steg og suste rundt hodene på dem og skjøt svarte skyggeflammer ut av den skrekkelige kjeften. Hagbart laget en skyggehest, og dragen stekte den levende og slukte den i tre kvalmende jafs.

Morrigan og Hagbart hylte da de så den stupe og gripe skyggen til Hagbart mellom klørne og fly av gårde mot det fjerne mens Skygge-Hagbart veivet med de svarte armene og beina. Hylene gled over i latter.

«Jeg tror jaggu jeg vant,» sa Hagbart med et selvtilfreds flir.

«For det første er det ikke noen konkurranse,» sa Morrigan. «Og for det andre – jeg har tenkt å vinne.»

De satte seg på gulvet med lykten mellom seg, og Morrigan strammet fingrene. Hvis Hagbart trodde at han kunne være skumlere enn den skumleste innbyggeren i Sjakkelfoss, fikk han tro om igjen. «Jeg skal fortelle deg et eventyr.»

Hun vred hendene til noe som lignet litt på et menneske. «Det var en gang en liten gutt som gikk alene i skogen.»

Hun laget noen høye, vaiende trær, og skyggegutten gikk lydig mellom dem.

«Moren hans sa alltid at han ikke måtte gå alene i skogen. For der bodde det en heks, og det aller beste hun visste, var opphakkede smågutter på ristet brød. Men gutten hørte ikke på henne, for han var så glad i å plukke bær.»

Morrigan krummet seg til noe hun syntes var en passe hekseliknende skikkelse, og bøyde fingrene til klør. Skyggen tok seg av resten og forvandlet seg til en skummel gammel kvinne med krum, vortete nese og spiss hatt. Skyggeheksa fulgte etter gutten gjennom skogen.

«Han trodde at han var kjent i skogen, men han gikk seg bort og greide ikke å finne veien ut. Han gikk og gikk i timevis. Det ble kveld, og det ble mørkt i skogen.»

Morrigan laget en ugle som brått kastet seg på vingene så greinene på et av trærne ristet. Skyggegutten så seg over skulderen og grøsset, og det samme gjorde Hagbart.

«Plutselig hørte han en hes stemme bak seg. ‘Hvem er det som går i skogen min?’ ropte heksa. ‘Hvem er det som har plukket bærene mine?’

Gutten forsøkte å flykte, men heksa tok ham i nakkeskinnet og bar ham med seg hjem til skjærefjøla mens hun kaklet og lo.» (Morrigan var veldig fornøyd med den kaklende hekselatteren sin.) «Akkurat idet hun løftet kjøttøksa i været, skar et ul gjennom natten.»

Morrigan laget en skyggedukke formet som en hund, som forvandlet seg til en ulv, og så en ulveflokk. De kretset rundt heksa og gutten og knurret rasende. Hun hadde ikke ment å lage fullt så mange, men skyggene levde sitt eget liv – og de var altfor flinke til dette her. Morrigan måtte ta kontroll over historien før det tok helt av.

«Til slutt,» sa hun og lette etter en rask slutt, «hørte gutten, øh … hørte gutten moren rope på ham i det fjerne. Hun kom ridende til unnsetning på den trofaste gamle hesten deres, Sersjant Klippeti-klopp, og … og gutten jublet da han så dem komme galopperende over åskammen!»

Skyggedukkehesten til Morrigan kom ganske riktig galopperende mot gutten, heksa og ulvene. Men rytteren var ikke noen heltemodig mor som kom for å redde situasjonen. Det var ingen mor å se. Bare et høyt beinrangel av en mann med lang, svart rifle.

«Den der har ikke jeg laget,» hvisket Morrigan, og iskald frykt steg i strupen. Skyggene hadde kapret historien hennes.

En brigade av hester vokste frem bak den første, og på alle sammen holdt en spøkelsesaktig jeger i tøylene. Skyggeheksa og skyggegutten gled inn i mørket, og ulvene ble større og større mens de omringet Morrigan og Hagbart.

Morrigan skrek.

Hun stormet mot døren med Hagbart hakk i hæl, og først da de kom ut i den klart opplyste gangen, skjønte Morrigan at de ikke ble forfulgt.

«Hva er det?» spurte Hagbart. «Det der begynte jo å bli dødsbra.»

Hun ristet skjelvende på hodet. «Det var ikke meningen at det der skulle skje. Røyk-og-skygge-jegerne skulle ikke være en del av historien.»

«Røyk-og – hæ?»

Morrigan trakk pusten skjelvende inn og fortalte Hagbart om elleveårsdagen sin. Da hun først hadde begynt, braste alt sammen ut av henne – om aftentidforbannelsen og om at hun egentlig skulle ha dødd men så kom Jupiter og de ble forfulgt av røyk-og-skygge-jegerne og reiste gjennom uret og det var sånn hun havnet på Hotell Devkalion og at hun virkelig virkelig ikke hadde noen evne og ikke engang noen anelse om hvorfor hun egentlig var der. Hun fortalte ham til og med om det vondeste og mest skremmende av alt sammen – om inspektør Flintelås, og om at hvis hun ikke ble tatt opp i selskapet, ble hun nødt til å forlate Ingenlund og stå ansikt til ansikt med jegerne igjen.

Hagbart sa ikke et ord før hun var ferdig, og ble sittende taus en liten stund da også. Han så fortumlet ut. Morrigan så på ham og bet seg i leppen, livredd for å ha sagt for mye. Kanskje hun skulle ha droppet det med at hun var fra republikken og oppholdt seg ulovlig i Ingenlund. Og det med forbannelsen. Og alt det andre også.

«Ikke bli fornærma,» sa han til slutt, «men den historien der er mye bedre enn den du dikta opp.»

Luften forlot lungene til Morrigan i et langt puuuuuuh. Det var typisk Hagbart å ta alt det merkverdige i livet hennes på strak arm, men ikke desto mindre var hun utrolig lettet.

«Hagbart, du er nødt til å holde dette hemmelig,» sa Morrigan. «Jeg får egentlig ikke lov til å fortelle det. Hvis noen får vite det – hvis inspektør Flintelås –»

Hagbart holdt frem lillefingeren. «Morrigan Kråkh,» sa han høytidelig. «Jeg gir deg et lillefingerløfte – jeg skal holde på hemmeligheten din og ikke fortelle dette til en sjel.»

Morrigan hevet et øyebryn. «Du gir meg et hva for noe?»

«Lillefingerløfte.» Han stakk lillefingeren nærmere ansiktet hennes. «Jeg har aldri brutt et lillefingerløfte i hele mitt liv. Aldri.»

Hun hektet lillefingeren i hans, og så nikket de.

«Greit,» sa han og rynket pannen. «Kan du være så snill å fortelle det der om å bli forfulgt av jegere med våpen gjennom en urskive mens dere satt i en kjempeedderkopp, én gang til?»

Men det fikk Morrigan aldri gjort, for plutselig oppdaget hun to ting:

1. De hadde latt døren til Det ekle ekkelhetsrommet bli stående åpen.

2. En av skyggeulvene hadde kommet seg ut og snek seg bortover korridoren.

«Kanskje den bare blekna og forsvant,» stønnet Hagbart da de gjennomsøkte kjøkkenet for tredje gang. De hadde lett over hele hotellet, men skyggeulven hadde lurt seg unna. «Det gjorde alle de andre.»

«Men tenk om den ikke gjorde det? Tenk om den skremmer livet av en av gjestene? Familien kommer til å saksøke Devkalion, og Jupiter kommer til å drepe meg. Vi er nødt til å finne den før noen ser den.» Morrigan visste ikke hvordan hun skulle bli kvitt ulven hvis hun faktisk greide å fange den, men det kunne hun ikke tenke på nå.

«Før noen ser hva da?»

Det var den siste stemmen hun hadde lyst til å høre. Jon sto i et hjørne på kjøkkenet og skjenket seg et glass melk.

«Ingenting,» sa hun kjapt. «Angår ikke deg.»

Han himlet med det friske øyet. «Hvis det er noe som vandrer rundt her og skremmer livet av folk, så angår det meg. Jeg har ikke lyst til å snuble i lik når jeg går og legger meg. Hva er det?»

«Du kommer uansett ikke til å tro meg.»

«Prøv.»

De fortalte det. Jon ble mer og mer irritert mens de snakket. «Men herregud, da! Hvis du først skal gå fra en flokk blodtørstige ulver i Skyggesalen, så får du da for svarte lukke døren etter deg. Det er en grunn til at den er låst. Hvordan kom dere dere egentlig inn der?»

«Jeg … vi … altså, jeg skjønte plutselig at …»

«Glem det!» Jon løftet hånden for å stanse henne. «Ikke gjør meg til medskyldig. Jupiter kommer til å bli rasende.»

Enda Morrigan virkelig ikke hadde lyst til å innrømme det, var det faktisk flaks at Jon var der, for han visste veldig mye mer om hotellet enn hun gjorde. Han tok dem med til et vaktmesterkott og fant frem tre batteridrevne lommelykter.

«Greit, vi blir nødt til å gå hver vår vei. Jeg tar østfløyen, du» – han pekte på Hagbart – «tar vestfløyen, og Morrigan, du tar nordfløyen. Hvis dere finner ulven, lyser dere rett på den med lommelykten, på full styrke. Ikke la den slippe unna, fortsett å lyse på den til den forsvinner.

Den kommer ikke til å være i ganger og på kjøkken og sånn, den er på et mørkere sted, der det er andre skygger den kan gjemme seg i. Hvis dere får sperret den inne i et rom og kan nå lysbryteren, så bruk den, sånn at rommet blir fylt av lys. Hvis det ikke går, bør lommelykten fikse biffen. Og det aller viktigste er at dere ikke må slutte å lete før dere finner den. Uansett om det så tar hele natten.»

Morrigan likte ikke tanken på at de skulle dele seg. Det siste hun hadde lyst til, var å vandre alene rundt i mørket og lete etter en enorm, glupsk skyggeulv, men hun hadde vel egentlig ikke noe valg. Det var hennes feil at den var på frifot. Hun var nødt til å finne den.

Nordfløyen var overraskende mørk. Hun listet seg rundt i svarte trappeløp og ulåste rom, for hun visste ikke om en skygge kunne høre at hun kom, men hadde ikke lyst til å ta sjansen på det. Det var vanskelig å vite hva hun skulle se etter i mørket. Hvordan finner man en skygge i skyggene?

Det føltes som om hun hadde lett i timevis, og hun var i ferd med å gi opp da hun hørte en lyd fra den måneopplyste balkongen utenfor en dagligstue i sjette etasje. Det sto noen der ute, noen som kikket opp på himmelen og sang lavt. Lyden drev inn, og selv om Morrigan ikke helt greide å skjelne ordene, kjente hun igjen melodien. Og mannen.

Hun trakk de flortynne hvite gardinene til side og gikk ut på balkongen og inn i det blålige skinnet fra fullmånen. Strålen fra lommelykten hennes traff mannens ansikt. «Herr Jahr?»

Han våknet brått fra dagdrømmene. «Frøken Kråkh! Hallo igjen.»

«Du er her igjen,» bemerket Morrigan. «Du kommer visst ofte til Ingenlund.»

«Ja, det hender forretningene fører meg hit. Og det er fint å besøke venner.» Han smilte litt fårete og løftet en hånd for å skjerme øynene. Morrigan senket lommelykten. «Jeg tror ikke Vintersjø-partiet ville like det, men det de ikke vet, har de ikke vondt av. Avtalen vår gjelder fortsatt, håper jeg? Du sladrer ikke på meg?»

«Så lenge du ikke sladrer på meg.» Morrigan grøsset. Kveldsvinden var ganske skarp. «Hva gjør du her ute?»

«Å, jeg bare … lette etter Musikksalongen. Jeg trodde den var i nærheten av suiten min et sted, men jeg har visst rotet meg litt bort – selv etter så mange år blir jeg fortsatt litt forvirret av Devkalion. Jeg kom tilfeldigvis over dette sjarmerende stedet og greide ikke å motstå fristelsen til å tenke litt under stjernene.» Han hadde en vemodig klang i stemmen. «Det er en nydelig kveld.»

«Ja, det er –» Fra øyekroken så Morrigan noe bevege seg i dagligstuen. Hun rev gardinene til side og svingte vilt med lommelykten, men det var bare en grein på et lite tre i potte som svaiet i trekken fra den åpne døren. «Hvor er den?» hvisket hun.

«Leter du etter noe?»

«Eh … ja. Men du kommer nok ikke til å tro meg hvis jeg sier hva det er.»

Han smilte vennlig. «Det gjør jeg helt sikkert.»

Hun fortalte ham om Skyggesalen. Han hevet knapt et øyebryn. «Og så var det en av skyggene jeg laget ,som stakk av, og nå løper den rundt på hotellet, og jeg er nødt til å finne den før den skremmer livet av noen og Jupiter mister alle gjestene sine og går konkurs. Jon sier at den eneste måten å drepe den på er å lyse på den helt til den blekner.»

Jahr lo ikke av henne, og påsto ikke at hun løy, han ga ikke engang uttrykk for å være det minste overrasket. «Skapte du denne skyggen alene?»

«På en måte. Og på en måte … skapte den seg selv.»

Han så merkelig imponert ut. «Hm. Og det er en skummel skygge, sa du?»

«De er skumle, alle sammen. Selv om du lager en koselig en, for eksempel en kattunge, så forvandler den seg til en menneskeetende tiger eller noe. Det er som om de prøver å være skumle.»

«Det virker logisk.»

Morrigan ble overrasket. «Hvorfor det?»

«Skygger er skygger, frøken Kråkh.» Måneskinnet speilet seg i øynene hans. «De vil være mørke.»

Morrigan veivet lommelykten vilt rundt i rommet i håp om å overraske ulven hvis den var der. Strålen begynte å hakke og blekne. Hun slo på siden av lykten. «Jeg tror batteriene holder på å dø.» Med et siste blaff sluknet lykten. Hun stønnet.

«Jeg tror ikke det gjør noe,» sa Jahr. «Frøken Kråkh, jeg har en mistanke om at denne vennen din – han som fortalte deg hvordan du skal drepe skyggene –»

«Han er ikke vennen min.»

«– bare hadde det litt moro på din bekostning.» Han smilte, men ikke på noen uvennlig måte. «Den omstreifende skyggen har ganske sikkert forsvunnet helt av seg selv.»

Morrigan rynket pannen. «Hvordan vet du det?»

«Jeg har bodd på Devkalion i mange år – jeg vil jo håpe at jeg har funnet ut av noen av hemmelighetene hennes på den tiden. Slik jeg forstår det, er alt som blir skapt inne i Skyggesalen, illusjoner, ikke noe mer – bare litt teater. Det kan ikke skade noen.»

«Er du sikker?»

«Ganske sikker.»

Morrigan kjente lettelsen skylle gjennom kroppen, etterfulgt av iskaldt raseri. Hadde hun virkelig kastet bort en fantasillion timer på å lete etter ingenting? «Jon. Jeg skal kverke ham.»

Jahr lo lavt. «Synd du ikke kan sende en ekte ulv for å gi ham en lærepenge. Men nå er jeg redd for at jeg må gå og legge meg. Jeg skal sjekke ut i morgen tidlig. God natt, frøken Kråkh. Og husk – tilbudet fra arbeidsgiveren min står alltid åpent.»

Han var for lengst forsvunnet da det gikk opp for Morrigan at hun aldri hadde sagt at skyggen var en ulv.

«Hva er det du – du skulle jo lete i nordfløyen!»

Den høyloftede foajeen var svakt opplyst og folketom med unntak av Jon, som lå henslengt på en toseters sofa og leste en bok med lerretsbind. Lysekronen – som vokste, langsomt vokste – blinket kraftløst over dem og var fortsatt på spedbarnsstadiet. Jon rettet lommelykten mot ansiktet på Morrigan og blendet henne nesten da hun kom ut av gangen.

«Jeg gjorde det, din rotte.» Morrigan snudde seg og kastet et blikk i den retningen hun kom fra. «Det der er nordfløyen.»

«Nei.» Han så litt skremt ut. «Det er sørfløyen. Den er stengt for oppussing. Det er strengt forbudt å gå inn der. Kan du ikke lese?»

Han pekte på et skilt der det sto STENGT FOR OPPUSSING. FARE. ALL ADGANG STRENGT FORBUDT. Morrigan hadde gått rett forbi det. Oi sann.

«Ja vel, men det er din skyld!» brast det ut av henne. «Du løy, Jon. Det var ingen grunn til å jakte på den dumme ulven over hele hotellet.»

«Var det noen som så deg der? Fenestra ville drept –»

«Samme om jeg var i sørfløyen, vel! Du visste at skyggen kom til å forsvinne av seg selv, ikke sant? Du er en løgner.»

Jon så ikke ut til å ha et snev av dårlig samvittighet. «Det er ikke min skyld at du er så lettlurt. Prøv å skaffe deg en hjerne, kanskje.» Han så stygt på henne og ristet på hodet. «Jeg fatter ikke at onkel mener du har noe i Det vunderlige selskap å gjøre,» mumlet han. «Kan ikke lese et skilt engang.»

«Er du sjalu? Er det det som er greia?» Morrigan slengte lommelykten ned ved siden av ham. «Sjalu fordi han valgte meg som kandidat, og ikke deg?»

Blikket til Jon smalnet. «Hva – hallo, sa du – sjalu? På deg? Hvorfor skulle jeg være sjalu på deg? Du har ikke noen evne engang! Det sa du jo selv, utenfor Skygge–»

Morrigan gispet. «Du spionerte på oss!»

I samme øyeblikk kom Hagbart hoppende inn i foajeen mens han rettet strålen fra lommelykten mot sitt eget ansikt og lo en sinnssvak latter. «Mu-ha-ha, jeg er Hagbart, skyggedreperen, frykt meg, skyggeulv, for jeg er din skjebne.»

«Du kommer for sent, skyggedreper,» sa Morrigan, tok lommelykten hans og slengte den til Jon. «Skyggen er død alt.»

«Å.» Skuldrene til Hagbart sank sammen. «Men jeg dikta akkurat en seierssang jeg skulle synge når jeg tok innersvingen på den. Med en dans jeg skulle lære deg, og greier.»

Morrigan dro ham med seg mot glassheisen og snakket så høyt at det runget i foajeen. «Kanskje du kan skrive den om så den kan handle om Jupiters sleipe fisk av en nevø, som spionerer på folk og lyver og oppfører seg sånn at alle hater ham.»

«Eller om Jupiters talentløse kandidat, som er så dum at hun ikke vet hvordan skygger fungerer, og flyr rundt på et hotell og driter seg ut,» ropte Jon og lente seg bakover i sofaen igjen med boken sin.

Morrigan trykket hardt på etasjeknappen og sydet fortsatt av raseri. Hagbart nynnet, og snudde seg mot henne da dørene gikk igjen.

«Hva rimer på sleipe fisk av en nevø?»

KAPITTEL TRETTEN

Jaktprøven

Sommeren lå for døden, men nektet å gi seg uten kamp. Den siste uken av august var det hetebølge i Ingenlund, med glødende temperaturer og like glødende temperamenter.

«Er det mulig å ta dette litt seriøst, vær så snill?» spurte Morrigan irritert. «Det er bare tre dager til prøve nummer to.»

Hun hadde prøvd å snakke med Jupiter i en time, men konsentrasjonsevnen hans hadde fordampet i varmen. Han satt i et skyggefullt hjørne av Palmeborggården, drakk glass etter glass med ferskensangria og viftet seg med en håndholdt vifte. Fenestra lå og solte seg like ved, mens Frank snorket lavt under en enorm sombrero. Jupiter hadde gitt de ansatte fri den ettermiddagen. Det var altfor varmt til å jobbe, og alle hadde gått og glefset til hverandre hele formiddagen.

Jon var heldigvis ikke å se. Morrigan regnet med at han antagelig satt på rommet sitt og øvde på cello, slik han hadde gjort det meste av sommeren – det vil si, når han ikke tvang Morrigan til å gi fra seg den beste plassen i Røykesalongen, eller kritiserte bordskikken hennes under middagen, eller bare så surt i hennes retning. Morrigan gledet seg hemningsløst til han skulle tilbake på skolen, så Devkalion kunne føles som hennes igjen. Etter at han fikk lov til å gå på Ingenlund-basaren sammen med skolekameratene, var han blitt så høy på pæra at det var helt uutholdelig. Morrigan hadde ventet hele sommeren på at Jupiter skulle ta henne med, men hver eneste uke dukket det opp noe viktigere han måtte ta seg av. Nå var basaren slutt for i år, og Morrigan hadde gått glipp av den. Alt i alt var hun glad for at sommeren var over … selv om det betydde at neste nervepirrende prøve var like om hjørnet.

«Tror du det går bra med ham så lenge han ligger under den der?» spurte Jupiter og åpnet et søvnig øye for å se på Frank. «Han kommer ikke til å bli brent til aske, vel? Jeg aner ikke hvordan dvergvampyrer virker.»

«Vampyrdverger,» sa Morrigan. «Og han klarer seg fint. Kan vi konsentrere oss om jaktprøven, vær så snill? Jeg trenger et ridedyr. Og det kan ikke ha mer enn fire bein – det står i reglene.»

«Nettopp.»

«Og jeg kan ikke fly.»

«Nei, det kan du så visst ikke,» sa Jupiter og tok en slurk sangria, selv om du heter Kråkh.»

Morrigan stønnet. «Nei, jeg mener – det står i reglene –»

«Slapp av litt, da, Mog,» snøftet Jupiter. «Jeg vet hva det står i reglene: Du kan ikke ri på et dyr som kan fly. Det var noe skuddermudder for noen år siden med en drage og en pelikan. Den stakkars fuglen ble forkullet tre sekunder etter at den lettet. Den var vel i grunnen en pelikanikke, når alt kom til alt. He? Pelikanikke?» Han gliste dovent til Morrigan, men den humoristiske sansen hennes hadde fordampet, den også. «I alle fall. De forbød rubb og stubb, så nå må alle holde seg på bakken.»

Reglene for jaktprøven var blitt levert med bud dagen før, noe som hadde fått det til å gå helt rundt for Morrigan. Hun fikk sjokk da det gikk opp for henne at hun knapt hadde skjenket jakten en tanke på ukevis. Kanskje Jons irriterende selskap hele sommeren hadde vært både en velsignelse og en forbannelse. De hadde vært så opptatt med å krangle og ødelegge for hverandre at Morrigan ikke hadde hatt tid til overs til å tenke på prøven som nærmet seg.

«Altså,» presset hun på. «Ridedyr. Fire bein, eller mindre.»

«Færre.»

«Fire bein, eller færre. Kan Kalle lære meg å ri på en hest?»

«Vet ikke helt om det er det rette, Mog,» sa Jupiter. Han viftet vekk et summende insekt. «Jeg har faktisk aldri sett en jaktprøve selv, men jeg har hørt det kan bli ganske vilt. Det er mye bedre å ha et terrengdyr. La meg tenke på det.»

Terrengdyr. Hva i all verden var et terrengdyr? Det var nytteløst å få noe fornuftig ut av ham i denne varmen. Morrigan ga følelsene utløp ved å sparke til en gresstust som stakk opp mellom sandsteinene. «Dette er håpløst. Og hva er poenget med jaktprøven, egentlig? Hvorfor bryr eldstene seg om hvem som vinner et kappløp? Det er helt dustete.»

«Mm, sånn skal det låte,» sa Jupiter åndsfraværende.

Hun ga opp og gikk og satte seg på kanten av et lite basseng, stakk føttene ned i vannet, tok brevet fra Det vunderlige selskap opp av lommen og leste det for kanskje hundrede gang.

Kjære frøken Kråkh

Jaktprøven finner sted førstkommende lørdag klokken tolv, i hjertet av Ingenlund, innenfor murene til Gamlebyen. Ingenlunds forenede rådsforsamlinger og laug har gitt tillatelse til en midlertidig tømming av gatene i Gamlebyen, slik at arrangementet ikke blir forstyrret av allmenheten.

De gjenværende kandidatene er delt inn i fire grupper. Du er i Vestport-gruppen. Vennligst meld deg for selskapets funksjonærer ved Vestporten inn til Gamlebyen innen kl. 11.30 lørdag formiddag.

Tre regler må følges:

1. Hver kandidat må ri på et levende dyr. Dette kan være en hvilken som helst transportskapning med minst to og maksimalt fire bein.

2. Flygende dyr er strengt forbudt.

3. Kandidater må kle seg i utelukkende hvite klær.

Enhver kandidat som viser seg å bryte disse reglene, vil bli diskvalifisert umiddelbart.

Kandidater som lykkes i denne prøven, viser mot, seighet og strategisk instinkt. Ytterligere instrukser vil bli gitt umiddelbart i forkant av jaktprøven.

Vennlig hilsen

Eldste G. Kvist, H. Wong og A. Saga

Storsnut palé

Ingenlund, Fristaten

Et kart var vedlagt. Den vesle Gamlebyen var forholdsvis rund og omgitt av steinmurer fra middelalderen, og var den opprinnelige byen som resten av Ingenlund hadde vokst utover fra, i organiske, vanskapte utbulinger, omtrent som en sopp vokser. (I alle fall ifølge madame Chanda, som sa hun ble interessert i byens historie da hans høyvelbårenhet herr Torsdag – som var amatørhistoriker – hadde gitt henne medlemskap i Ingenlund Historielag i julegave for to år siden.)

Gamlebyen hadde fire innganger – de digre steinbuene som het Nordporten, Sørporten, Østporten og Vestporten og lå som punkter på et kompass.

Kartet viste at Tapperhetsplassen lå midt i byen. Morrigan hadde bare sust gjennom den med den lynraske plyksbanen, men hun husket en stor, travel plass som var omgitt av butikker og kafeer og full av folk.

Plassen lå i krysset mellom to gater som strakte seg gjennom hele Gamlebyen på langs og tvers. Lysvingepromenaden gikk fra nord til sør, med Storsnut palé helt i nordenden og Lysvinge slott (som var hjemmet til Fristatens monark, dronning Kaledonia II) i sørenden. Store bulevard gikk fra øst (der den startet ved Guddommeligvesenets tempel) til vest (og endte ved Ingenlund operahus).

Andre landemerker var også markert på kartet – Fryktmalis fangehull, Parlamentsbygningen, ambassadene, Parkbeltet (en ring av parker og hager som lå rundt midten av Gamlebyen, akkurat som et belte), Det koboldinske bibliotek og ti–tolv andre. Morrigan forsøkte å pugge dem, i tilfelle det viste seg å være viktig.

«Fryktmalis fangehull,» hvisket hun og lukket øynene for å sjekke hva hun husket. «Østre kvarter, Snarestien. Parlamentsbygningen: Nordre kvarter, Flaggstang allé. Det koboldinske bibliotek: Østre kvarter – nei, Søndre kvarter – nei, jeg mener –»

«Vestre kvarter, dumma,» lød en doven stemme. Fenestra lå på en solflekk like ved og slikket pelsen sin med lange, sløve tungetak. «Mattisgaten. Hold munn nå.»

«Takk,» mumlet Morrigan.

Hun oppdaget at Jupiter satt og så på magnifikatten i øyekroken, og snudde seg for å finne ut hva som fengslet ham sånn. Kombinasjonen av solskinn og spytt fikk den lurvete grå pelsen til Fen til å se ut som smeltet sølv. De muskuløse beina ristet da hun brått strakte på seg og gjespet så alle tennene kom til syne. Hun var virkelig nydelig, tenkte Morrigan motstrebende. På sin egen skremmende måte.

«Gidder dere la være å glo, eller?» spurte Fen, og stemmen dryppet av hån. «Jeg prøver å ta meg et bad her. Pervoer.»

Den dagen jaktprøven skulle finne sted, følte Morrigan seg deilig rolig da hun våknet. Det varte i omtrent fem sekunder, selvfølgelig, helt til hun husket hvilken dag det var og roen ble erstattet av panikk.

Hun ante fortsatt ikke hva slags transportskapning Jupiter hadde skaffet henne. De siste tre dagene hadde han hatt stadig heftigere diskusjoner med hotellets ansatte om hvorfor ponnier var bedre enn kameler, hvorvidt en skilpadde faktisk kunne vinne et kappløp med en hare i virkeligheten, og om de skulle prøve det bare sånn i tilfelle (det var Franks idé), og om en struts kunne regnes som et flygende dyr selv om den ikke kunne fly, siden den strengt tatt hadde vinger. Ingen av disse diskusjonene endte godt, og ingen av dem beroliget Morrigan det minste.

Da hun tvang seg ut av sengen, fløy døren opp, og Fenestra kom spankulerende inn og slengte noen klær opp i stolen med et kast med det digre hodet.

«Ta på deg det der,» sa hun. «Nye støvler i gangen. Marta kommer med frokost til deg. Vær på plass i resepsjonen om fem minutter, klar til å dra.»

Og så var hun ute av døren igjen uten så mye som et «god morgen».

«Ja, jeg har det helt topp i dag, Fen, hyggelig at du spør,» mumlet Morrigan mens hun tok på seg de hvite buksene Fen hadde gitt henne. «Nervøs? Bare litt.» Hun tok på seg genser og bukse – helhvite, akkurat som reglene sa. «Og tusen takk for at du ønsker meg lykke til, Fen, det er utrolig snilt. Ja da, jeg er helt sikker på at jakten kommer til å gå kjempefint, og slett ikke kommer til å ende med at jeg blir trampet flat, arrestert og kastet ut av Ingenlund.»

«Hvem snakker du med, frøken Morrigan?» Marta sto i døren med et frokostbrett. Morrigan tok et stykke ristet brød, løp ut av rommet og rasket med seg støvlene i farten.

«Ingen, Marta,» ropte hun. «Takk for brødet!»

«Lykke til, frøken. Vær forsiktig!»

I foajeen ble Jupiter og Fen stående og granske Morrigan en lang stund før noen av dem sa noe.

«Hun må sette opp håret,» sa Jupiter.

«Hun må sørge for å klappe igjen brødsaksa,» sa Fen.

«Hun er i samme rom som dere, så dere trenger ikke snakke om henne som om hun ikke er her,» sa Morrigan.

«Skjønner du hva jeg mener?» brummet Fenestra. «Jeg vil ikke ha noe av at hun holder på sånn under jakten. Da mister jeg konsentrasjonen.» Magnifikatten snudde seg mot Jupiter, og de digre grå ørene skjøt forhåpningsfullt rett opp. «Kan vi teipe igjen munnen hennes?»

«Jeg tror i grunnen eldstene vil mislike det.» Morrigan la armene i kors og var plutselig mistenksom. «Hva er det dere snakker om?»

«Jo, du,» sa Jupiter og gned hendene begeistret sammen. «Jeg har funnet en edel ganger til deg.»

Morrigan, Jupiter og Fen kom til Vestporten klokken elleve og ble møtt av et virvar av barn, faddere og dyr. Ved registreringsbordet måtte både Morrigan og Jupiter underskrive på at dersom jakten resulterte i død eller skade, skulle de ikke saksøke Det vunderlige selskap.

«Betryggende,» mumlet Morrigan da hun rablet ned navnet sitt. Magen tok en pussig liten saltomortale.

Hun ble overrasket da hun så ridedyrene enkelte av kandidatene hadde valgt. De fleste var hester eller ponnier, men hun så også mange kameler, noen sebraer og lamaer, en struts (så der fikk de svaret på det spørsmålet), to enhjørninger som så nokså hovmodige ut, og en stor, stygg gris. Morrigan gispet og grep Jupiter i armen da hun fikk øye på enhjørningene og frykten et øyeblikk vek for fryd, men Jupiter var ikke imponert.

«Pass deg for den spisse delen,» sa han og så bekymret på de magiske skapningene.

Fen var i et underlig humør. Hun hadde ikke kommet med en eneste sarkastisk bemerkning mens de var på vei til Vestporten, og nå gikk hun hvileløst frem og tilbake langs startlinjen og så olmt på konkurrentene. Jupiter gikk forsiktig bort til henne.

«Fen?» Hun ignorerte ham. Han hevet stemmen litt. «Fen? Fenners? Fenestra?»

Fen gikk og mumlet lavt og knurrende for seg selv. De ravgule øynene var smale. Et digert neshorn med læraktig hud hadde fanget oppmerksomheten hennes.

«Fen?» forsøkte Jupiter igjen og prikket henne lett på skulderen.

«Den der,» sa hun og kastet på hodet. «Den stuten med horn og rare ører. Best for ham at han ikke går i veien for meg. Best for ham at han passer den store, spisse nesa si, ellers skal han jaggu få seg en.»

«En … en hva da?» spurte Jupiter.

«Springskalle. Han og den lille djevelen han har på ryggen.»

Jupiter og Morrigan vekslet blikk. Hva i all verden var det med Fen?

«Du … du vet at den djevelen er et barn?» sa Jupiter forsiktig.

Fen svarte med et snerr, løftet poten og pekte på en liten gutt som nervøst klamret seg til tøylene på en ponni. «Og jeg skal gi ham en også, ham og det uhyret hans.»

Jupiter klappet hånden over munnen og snøftet av latter mens han forsøkte å få det til å lyde som hosting. «Fen, det der er en ponni. Jeg tror du –»

Fen stakk ansiktet tett inntil Jupiters og knurret lavt. «Hvis han og den feite lille halvhesten hans kommer klippeti-kloppende i nærheten av meg, så er det ute med dem. Forstått?»

Og så feide magnifikatten av gårde mot en haug kandidater som myldret rundt registreringsbordet, og fortsatte å gå truende frem og tilbake foran dem.

Jupiter smilte usikkert til Morrigan, som ventet på å få en forklaring på hvorfor magnifikatten Fen hadde forvandlet seg til Fen, luftegårdens skrekk. «Hun har … konkurranseånd,» forsøkte han. «Stammer fra den tiden da hun drev med burkamp.»

«Hva drev hun med, sa du?»

«Burkamp. Brutal kampsport som foregår i bur. Å ja da, Fen var svær i burkampkretser. Fristatsmester tre år på rad, før hun måtte slutte på grunn av den skandalen med sønnen til den tidligere statsministeren.»

«Skandalen med –»

«Det var han som begynte. Og han har fått ny nese nå, så ingen skade skjedd, ikke noe å mase med. Å, se – nå vinker de på deg.»

Da Morrigan nærmet seg startstreken, lurte hun på hva slags ridedyr Lill Drabløs hadde funnet til Hagbart. (Sist de snakket sammen, hadde han sverget på at fadderen hans hadde en gepard på lur.) Hun visste at det ikke var noen vits i å lete etter kameraten i mengden, for han var i Sørport-gruppen.

Hun fant imidlertid en annen hun kjente – det mennesket hun absolutt ikke hadde lyst til å se.

«Ærlig talt, de slipper tydeligvis hva som helst gjennom i disse opptaksprøvene,» sa Noelle Devereaux høyt og leide den nydelige, brune hoppen hun holdt i tøylene, bort dit Morrigan sto. Hun gransket Morrigan fra topp til tå. «Heter det fortsatt Det vunderlige selskap? Eller har de endret navn til Det dumme, stygge selskap?»

Vennene til Noelle lo, og hun kastet håret over skulderen og solte seg i oppmerksomheten. Hun var flankert av den vanlige skaren med tilhengere, bortsett fra venninnen med den lange fletten – Morrigan lurte på om hun hadde gått videre etter bokprøven.

«Det ville jo forklart hvorfor du fortsatt er her,» sa Morrigan.

Noelle fikk røde flekker i ansiktet. Hånden grep hardere rundt tøylene. «Eller kanskje det heter Det ulovlige selskap nå,» glefset hun og så stygt på Morrigan. «Og det er derfor du fortsatt er her.»

Magen til Morrigan gjorde det pussige lille kastet igjen. Det var Noelle og fadderen hennes, nederdrektige Basse Carlsen, som hadde sendt inspektør Flintelås til Hotell Devkalion. Hun bare visste det. Der og da hatet Morrigan Noelle, hatet henne virkelig, for at hun gjorde henne så redd og fortvilet. Hadde Noelle noen som helst anelse om hva slags problemer hun og Basse hadde skapt? Om at Morrigan ville være i livsfare hvis de sørget for at hun måtte tilbake til Sjakkelfoss? Hun hadde lyst til å slå vilt rundt seg, til å skjelle ut Noelle, men det kunne hun ikke. Ikke der.

«Du vet at du kan bli disket for det der?» sa hun i stedet og pekte på håret til Noelle.

I likhet med de andre kandidatene var Noelle helt hvitkledd – alt fra de elegante, elfenbenshvite ridebuksene til skinnsalen og ridepisken var hvitt. Alt bortsett fra det smale gullbåndet som stakk ut mellom de tykke, kastanjebrune krøllene. Morrigan visste at det var smålig å nevne det, men hun greide ikke å la være.

Men i stedet for å se bekymret ut eller dytte båndet vekk, krøllet Noelle det rundt fingeren og så enda mer selvtilfreds ut. Hun gikk nærmere og senket stemmen, sånn at bare Morrigan kunne høre henne. «Dette her, mener du? Det er bare en liten hilsen til eldstene. Det var Carlsens idé. Han sier at det viser at jeg virkelig vil vinne jakten. Jeg vil at eldstene skal vite at jeg går for gull, og at vi treffes på den hemmelige middagen.»

«Den hemmelige middagen,» sa Morrigan og rynket pannen. Det hørtes ut som om Noelle sto og fant på ting, bare for å gjøre narr av henne. «Hvilken hemmelig middag?»

Noelle kniste vantro. «Han fadderen din forteller deg tydeligvis ingenting. Man skulle tro han ikke egentlig vil at du skal vinne.»

Hun snudde seg for å gå, og ropte noe over skulderen. «Er det der ridedyret ditt, forresten?» Hun pekte på grisen Morrigan hadde sett litt tidligere, som nå snuste rundt på bakken på jakt etter mat. «Så koselig – trynene deres ligner jo på hverandre.»

En funksjonær fra Det vunderlige selskap steg opp på et podium ved Vestporten for å si noe til kandidatene.

«Kom hit, vær så snill! Nei, la ridedyrene bli der de er foreløpig, takk. Stille, vær så snill. Stille!» ropte hun inn i en megafon. «Hør nøye etter nå, for disse beskjedene får dere bare én gang.»

Hjertet til Morrigan hamret så høyt at hun trodde det kom til å drukne lyden av funksjonærens stemme.

«Jaktprøven er ikke noe kappløp,» sa kvinnen, og stemmen runget utover. «Ikke egentlig, i alle fall. Det er et strategisk spill. Dere leter ikke etter en mållinje, dere leter etter en målskive.»

Kvinnen gjorde tegn til en annen funksjonær, som nå avdekket et stort kart over Gamlebyen som var spent opp på et staffeli av tre. Det var helt likt kartet som var blitt levert sammen med brevet Morrigan fikk, men mye større, og utover hele kartet var det tegnet inn mange titalls fargede målskiver, som regnbuefarget strøssel på en kake.

Målskivene var spredd rundt i Gamlebyen i ni nokså omtrentlige konsentriske ringer, som tverrsnittet av en trestamme, i alle regnbuens farger. Like innenfor Gamlebyens steinmurer gikk den første ringen rundt byen, med fiolette målskiver ganske tett på hverandre – det måtte være én hver tjuende eller trettiende meter. Men jo nærmere man kom midten, gjennom blå, blågrønne, grønne, gule, oransje, rosa og røde områder, desto mer spredt ble målskivene, helt til man nådde det siste feltet – en gullring som dekket den digre Tapperhetsplassen – der Morrigan telte bare fem målskiver av gull, midt på plassen.

«Dere har én oppgave, og det er denne,» sa kvinnen med megafonen. «Dere skal treffe én målskive – og bare én – godt, med håndflaten.» Hun viste dem bevegelsen. «Så snart dere har truffet en skive, har dere vunnet. Da har dere gått videre til neste prøve.» Kandidatene mumlet lavt til hverandre og så usikre ut. Det virket så altfor lett. Morrigan ventet på et «men».

«Så,» fortsatte kvinnen. «Spørsmålet er: Hvilken skive skal du forsøke å treffe? Det er tre hundre kandidater igjen, men bare hundre og femti målskiver. Skal du satse på en av de første du ser, i de ytterste ringene i Gamlebyen? Det er logisk – det er flere skiver der, og de er lett og greit plassert.»

Ja, tenkte Morrigan. Det er klart jeg skal satse på en av dem! Komme seg inn, treffe en målskive som er lett å nå, og gå videre til neste opptaksprøve. Hun skjønte på de forvirrede ansiktene til noen av de andre kandidatene at de tenkte det samme – hvorfor skulle man ikke satse på de letteste målskivene?

«Eller,» sa kvinnen, «du kan utfordre deg selv.» Hun smilte bredt og pekte på midten av kartet. «Her, på Tapperhetsplassen, er det fem gullskiver. Treffer du en av dem, vinner du ikke bare en plass i den tredje opptaksprøven, du vinner også en billett til et veldig eksklusivt, helt spesielt arrangement – eldstenes hemmelige middag, inne i selveste Eldstesalen i Storsnut palé.»

Et ivrig støt bølget gjennom kandidatene. «Inne i Eldstesalen?» hvisket en gutt som sto like ved Morrigan. «Det er bare medlemmer av selskapet som får slippe inn der!»

Morrigan kastet et blikk på Noelle, som sto nesten helt forrest. Så det var det hun hadde ment med å gå for gull. Noelle snodde det gylne båndet rundt fingeren igjen og så uutholdelig selvgod ut. Hvordan hadde hun visst det? lurte Morrigan. Alle de andre kandidatene virket like overrasket som Morrigan. Hvorfor var grusomme Noelle den eneste som hadde innsideinformasjon?

Funksjonæren løftet hendene for å be om stillhet. «I tillegg til disse fem gullskivene finnes det fem til, som er tilfeldig plassert rundt om i Gamlebyen. Men her er det imidlertid en vri – disse fem ser ut som vanlige fargede målskiver. Det er et lotteri – dere vet ikke at dere har truffet en gullskive før dere har slått til den.»

«Men hvordan oppdager vi det?» ropte en jente med rødt hår.

«Det oppdager dere.»

En gutt helt forrest rakte opp hånden. «Hvorfor er vi helt hvitkledd?» ropte han.

Funksjonærene fra selskapet smilte til hverandre. «Vent og se,» sa kvinnen med megafonen. «Det er bare ti kandidater – og fadderne deres – som får komme på eldstenes hemmelige middag. Dette er en enestående anledning til å møte eldstene personlig før den tredje og fjerde opptaksprøven.»

Nå skjønte Morrigan hvorfor Noelle var så fast bestemt på å treffe en gullskive. På oppvisningsprøven kom det til å være en kjempefordel å ha truffet eldstene og gjort inntrykk på dem allerede. Noelle kom garantert til å sjarmere dem, akkurat slik hun hadde sjarmert den fjollete tilhengerskaren sin. Tanken gjorde Morrigan kvalm.

Funksjonæren fortsatte: «Husk at du bare kan slå til én målskive. Skal du ri forbi de fargede skivene og heller gå for en usikker mulighet til å finne gull og vinne en ekstra fordel? Eller skal du slå til den første skiven du ser, og sikre deg en plass i den neste opptaksprøven? Er du ambisiøs og tar sjanser? Eller holder du hodet kaldt og handler effektivt? Det finner vi snart ut. Vennligst gå til startstreken. Jaktprøven begynner om nøyaktig fem minutter.»

Den gnagende irritasjonen over at nederdrektige Basse Carlsens nederdrektige kandidat hadde visst så mye om denne prøven allerede før hun møtte opp, gjorde Morrigan litt mindre nervøs. Hadde Jupiter også visst det? Og hvis han hadde det, hvorfor hadde han ikke fortalt det til Morrigan? Det Noelle hadde sagt, ga gjenlyd i hodet. Man skulle tro han ikke egentlig vil at du skal vinne.

Jupiter og Fen kom bort, men det var ikke tid til å stille spørsmål.

«Mog, hør etter,» sa Jupiter lavt og inntrengende mens han førte henne mot startstreken. «Glem den hemmelige middagen. Den betyr ingenting. Bare treff en målskive og kom deg videre til neste prøve – ikke tenk på noe annet. Løp rett forbi – Fen, følger du med her? – Løp rett forbi de fiolette og blå skivene. Der blir det garantert kaos; de fleste kandidater kommer til å satse på å treffe de første målskivene de ser, og det virvaret der må dere ikke rote dere inn i. Det er bedre å ta strake veien rett ned Store bulevard, og så ta til venstre inn Mattisgaten – det er der det grønne området starter. Det er færre skiver der, men mye mindre konkurranse hvis dere kommer dere dit kjapt nok. Ja?»

Morrigan nikket. Rett ned Store, til venstre inn på Mattis. I samme øyeblikk ble Jupiter feid vekk av en av selskapets funksjonærer. Han snudde seg og mimet «Lykke til», og enda Morrigan ikke fikk seg til å åpne munnen, i tilfelle hjertet hennes skulle ramle ut av den, håpet hun at et dystert nikk og en skjelvende tommel i været fikk frem budskapet.

Like ved hadde Noelle og fadderen hennes også en siste prat, men Morrigan fikk bare med seg ordene gull og Fredrik (Hvem er Fredrik? lurte hun) før Fen smøg seg tett innpå henne og sa noe i øret hennes.

«Du trenger ikke gjøre noe som helst, er det forstått? Jeg skal få oss til målskiven, bare vær klar til å slå til den når jeg sier fra. Du styrer ikke, og du bremser ikke – og hvis du sparker meg i siden så mye som én gang, så gjemmer jeg rå sardiner på rommet ditt. Du kommer aldri til å finne dem, men stanken kommer til å trekke inn i huden din og klærne dine og invadere drømmene dine om natten helt til du blir gal. Forstått?»

«Forstått,» sa Morrigan. En stor klokke over Vestporten telte ned: seksti sekunder igjen. Plutselig slo det Morrigan at hun ikke ante hvordan hun skulle komme seg opp på den enorme ryggen til Fen. «Fen, hvordan skal jeg –»

Før hun rakk å fullføre spørsmålet, kjente hun den varme pusten til Fen i nakken og ble kilt av værhår og pels da magnifikatten løftet henne opp med de skarpe, gule tennene og slengte henne uanstrengt opp på ryggen. Morrigan forsøkte å sette seg til rette som om det var en hest hun red på – men siden hun aldri hadde ridd på noen hest, gikk det stort sett i gjetting – og oppdaget at hun ikke hadde noe å holde seg fast i. Hun grep tak i to never myk, grå pels.

Da nedtellingen nådde de siste sekundene, kastet hun hodet ned mot nakken til Fen og kjente panikken stige brått.

«Fen, hva om jeg faller av?»

«Da blir du antagelig trampet ned og dør. Så ikke fall av.»

Morrigan strammet grepet og kvalte et klynk.

Fenestra dreide hodet bakover. «Greit,» sa hun i en litt vennligere tone, «kjør hælene inn i siden på meg hvis du er nødt. Da blir det lettere å holde balansen. Og hva du enn gjør, ikke slipp taket i pelsen min.»

«Hva om jeg river ut litt av den ved et uhell?»

«Jeg har massevis, som du ser. Hold munn nå, det starter.»

Klokken sto på null, et horn tutet øredøvende, og Morrigans verden tok en brå overhaling og ble forvandlet til et kaotisk virvar av klaprende, dundrende skritt og brølet fra heiende faddere et sted bak henne. Hun presset øynene sammen og klamret seg til Fen, som holdt god fart. Morrigan tok sjansen på å se kjapt opp og oppdaget at Jupiter hadde rett – like foran dem, i marmortrappen opp til Ingenlund Operahus, var det en fiolett målskive som var omtrent like stor som hodet hennes, og halvparten av kandidatene dundret rett mot den. Det kom garantert til å ende i en stygg kollisjon, men den kom ikke Morrigan til å få se, for Fenestra løp i en stor bue rundt operahuset og ut på Store bulevard. Rabalderet lå allerede bak dem.

PANG!

PANG!

PANG!

Morrigan snudde seg og fikk se fiolette målskiver eksplodere overalt etter hvert som kandidater slo til dem. Hver skive sendte en sky av knallfarget pudder ut over kandidatens ansikt og klær, som ble fulle av fiolette flekker. Luften var full av støv og farge og støy.

Så det var derfor de hadde hvite klær. Når prøven var over, kom de til å se en regnbue av hundre og femti seirende kandidater … og hundre og femti triste barn som fortsatt var plettfrie og hvite.

Ikke jeg, tenkte Morrigan heftig og lente seg mot Fen. Jeg skal være grønn.

De kom seg gjennom havet av fiolette og blå målskiver – noen hang i trær og gateskilt, noen satt på vegger som var lette å nå, noen bare lå på brosteinene – og var raskt inne i det blågrønne området. Her var målskivene vanskeligere å se, men det var fortsatt rikelig av dem rundt omkring.

Fen var så kjapp at de hadde lagt halvparten av konkurrentene bak seg i en støvsky, men flere seige kandidater holdt tritt – og Morrigan ble ganske misfornøyd da hun oppdaget at blant dem var Noelle Devereaux, som red til venstre for henne, og det som tydeligvis var Fens erkefiender, neshornet med rytter, til høyre. Hoppen til Noelle fløy som vinden.

Det viste seg at Fen hadde rett i at neshornet ikke var til å stole på. Han var skummel. Han raste vilt av gårde og svingte til venstre og høyre uten å bry seg om hvem han trampet ned, eller hva det farlige hornet traff når han dreide på hodet. Han forsøkte ikke bare å nå en gullskive; han ville slå ut resten av konkurrentene før de nådde frem til Tapperhetsplassen.

Det var smart, tenkte Morrigan. Stygt, men smart. Kandidater fra gruppene ved Øst-, Nord- og Sørporten var også på vei mot de fem målskivene, og de ville antagelig nå frem til plassen samtidig. Det var ikke nok gullskiver til alle, og Tapperhetsplassen kom til å bli et kaotisk masseslagsmål. Morrigan var glad hun og Fen skulle satse på grønt.

Men Fen saktnet ikke farten i det grønne området. De svingte ikke inn i Mattisgaten, slik Jupiter hadde sagt de skulle. De raste rett forbi og inn i det gule området. Målskivene ble stadig færre og mer spredt – hvis de ikke traff en av dem snart, kunne det være for sent. Men Fen bare fortsatte, rett gjennom de gule skivene, så de oransje, uten å vise tegn til å stanse.

«Fen!» ropte Morrigan til slutt. «Fen! Stopp! Hvor skal du hen?»

«Tapperhetsplassen!» ropte Fen. «Jeg skal skaffe deg en gullskive!»

Morrigan kjente blodet forsvinne fra ansiktet. Hva i himmelens navn tenkte Fenestra på? Det hadde klikket for henne; burkjemperens konkurranseånd hadde tatt styringen.

«Nei – Fen, Jupiter sa –»

«Jupiter sier veldig mye. Alt sammen er bakgrunnsstøy i mine ører. Hold deg fast.»

Fen la inn turbogiret, og tråklet og snodde seg frem mellom kandidatene med en eleganse Morrigan aldri ville ha trodd hun eide. Hun hoppet over tre–fire hoder av gangen, landet grasiøst i selv den minste åpning og stormet videre uten så mye som et ørlite opphold. Hun var i høyeste grad det «terrengdyret» Jupiter hadde håpet på – hun sprang fra bakken opp i trær og brukte vegger som ramper. Morrigan kunne ikke gjøre annet enn å klamre seg fast for harde livet.

Hun så seg over skulderen og oppdaget med ikke rent lite fryd at Noelle og hoppen hennes var vekk – de hadde forsvunnet helt, som om mengden hadde svelget dem igjen eller de hadde pilt ned en sidegate.

En ørliten kime av håp blomstret i hjertet til Morrigan. Kanskje Fen hadde rett – kanskje de kunne få en gullskive!

Men neshornet dundret stadig raskere av gårde. Nå kunne Morrigan se rytteren ordentlig, og ble overrasket da hun oppdaget at hun kjente henne igjen – det var den ekle venninnen til Noelle.

Men nå lo hun ikke som en hyene, sånn som under den vunderlige velkomsten. Ei heller var hun overlegen og selvgod, sånn som under bokprøven. Hun så … vettskremt ut. Den lange, svarte fletten hadde løsnet halvveis og pisket vilt, og hun skrek og trakk hardt i tøylene til ingen nytte – hun hadde fullstendig mistet kontrollen over ridedyret sitt. (Morrigan visste hvordan det føltes.)

Neshornet, derimot, var rasende og målbevisst. Han hadde skjønt hvem som var den argeste konkurrenten, og siktet rett mot dem med hornet først.

Morrigan trakk hardt i pelsen til Fen, bøyde seg mot øret til magnifikatten og skrek de eneste ordene hjernen greide å presse ut av munnen: «Fen! Neshorn!»

KAPITTEL FJORTEN

En svært edel ganger

«De kommer rett mot oss!»

Fen dreide ikke på hodet. I stedet satte hun farten opp og begynte å løpe i sikksakk i forsøk på å riste av seg neshornet. Den digre stuten med horn holdt tritt, men var langt mindre elegant der den dundret inn i andre kandidater og veltet dem med høye brøl og krasj. Morrigan så seg over skulderen og så venninnen til Noelle stirre rett frem med øyne som var store av skrekk, uten å kunne styre eller saktne farten, uten å kunne gjøre annet enn å klamre seg til tøylene for harde livet.

Fen løp fortere og fortere, og avstanden mellom henne og resten av mengden ble stadig større – det var bare neshornet som var hakk i hale.

«Bare slipp ham forbi!» ropte Morrigan, men Fen hørte henne ikke, eller kanskje hun ikke ville høre. Hun var som gal, ensporet og besatt … men nå peste hun også tungt og begynte å miste krefter.

Plutselig tordnet neshornet opp på siden av dem og ristet på det digre hodet.

«Se opp, Fen!» skrek Morrigan idet dyret dundret voldsomt inn i dem fra siden. Jenta på neshornet hylte. Morrigan kastet seg ned mot den lodne halsen til Fen og klamret seg fast. Magnifikatten mistet balansen, men hentet seg raskt inn igjen og slo ut mot neshornet for å forsvare seg. De lange, skarpe klørne skar over ansiktet på dyret, som beljet av smerte.

Morrigan stakk hodet opp igjen da det lød enda et gjennomtrengende skrik bak dem. Hun snudde seg akkurat i tide til å se neshornet snuble, så rytteren ble kastet av. Jenta traff bakken med et kvalmende dunk. Neshornet dundret i bakken med hornet først, kjempet seg opp igjen og stormet av gårde nedover nærmeste sidegate. Sulten etter en gullskive var tydeligvis glemt. Han flyktet mens han tutet høylytt og de dype flengene i det læraktige ansiktet gråt blod – ett slag fra de mektige klørne til Fen var nok til å få all villskap og aggresjon til å forsvinne. Fenestra var endelig kvitt forfølgeren og stormet videre.

Rytteren, venninnen til Noelle, satt igjen midt i Store bulevard. Hun ristet på hodet og så fortumlet ut. Resten av kandidatene begynte å nærme seg, og snart ville de ha tatt henne igjen. Bak henne eksploderte målskiver her og der og sendte skyer av knall rosa og rødt støv opp i luften, stadig nærmere stedet der jenta satt urørlig på bakken.

Morrigan så forover. Hundre meter foran dem åpnet Store bulevard seg mot den enorme, brosteinslagte Tapperhetsplassen, og midt på plassen så hun dem – fire gullskiver, plassert med jevn avstand til hverandre rundt kanten på en utsmykket fontene. Hun kunne akkurat skjelne den femte skiven midt i fontenen, på toppen av statuen. Den glitret gyllen i solskinnet der den satt høyt oppe i munnen på en betongfisk.

De var så nær – så nær. Det var ingen foran dem. Tapperhetsplassen var tom. Hun kunne faktisk vinne dette løpet, hun kunne få en gullskive –

Men så kikket hun seg over skulderen igjen.

Jenta satt der fortsatt. Hun virket helt fastfrosset der hun snudde seg og så mot veggen av hover og farget støv som dundret mot henne uten tegn til å saktne farten.

Hjertet til Morrigan sank.

«Vi må snu!» ropte hun. «De kommer til å trampe henne ned!»

Fen hørte henne ikke – eller hvis hun gjorde det, ignorerte hun henne. Morrigan trakk hardt i ørene hennes. «Fen! Hun kommer til å bli drept!»

Fenestra knurret. «Du er klar over at dette er en konkurranse?» Men hun var allerede i ferd med å snu og storme tilbake dit jenta satt hjelpeløs og holdt rundt beinet sitt.

«Fortere, Fen!»

Fenestra satte alle krefter til og nådde frem til neshornjenta akkurat i tide til å løfte henne med tennene og hoppe unna alle som nærmet seg, og inn i et smug som gikk ned fra Store bulevard. De andre kandidatene dundret over flekken der jenta hadde sittet bare sekunder før.

Med et voldsomt rist på hodet slengte Fen jenta opp på ryggen sin så hun landet foran Morrigan, der hun ble sittende og skjelve og gråte. «Å, kutt ut den snufsingen,» knurret magnifikatten.

Morrigan førte jentas dirrende hender ned i den tykke pelsen i nakken til Fen og hjalp henne å få tak. Hun krympet seg da de siste kandidatene og dyrene deres stormet forbi, sparket opp støv og sørget for at Morrigan, Fen og neshornjenta nå var solid plassert bakerst i løpet. Det var håpløst. Gullskivene ville være borte i løpet av noen sekunder.

«Kanskje,» sa Morrigan åndeløst fortvilet, «kanskje vi kan dra tilbake til de grønne målskivene, eller – eller de gule –»

«Ta deg sammen,» sa Fen.

«Jeg kan ikke bare gi opp, Fen! Det kan jo være en igjen et eller annet sted –»

«Nei, din idiot, ta deg sammen og hold deg fast.» Morrigan gjorde som hun fikk beskjed om, og Fen reiste seg på bakbeina og snudde. «Vi går fortsatt for gull!»

Fontenen på Tapperhetsplassen så mest ut som åstedet for et apokalyptisk slag. De fire gullskivene som hadde vært plassert rundt fontenen, var truffet allerede – men den aller siste målskiven var igjen, flere meter oppe i luften, og glimtet fremdeles urørt i munnen på fiskestatuen. Under statuen hadde flere titalls – kanskje nærmere hundre – barn forlatt ridedyrene sine for å fortsette alene, og nå vasset de gjennom skummende vann som nådde dem til midjen. De ropte og boblet og skjøv hverandre ned i vannet mens de kjempet fortvilet for å nå frem til målskiven. Et par stykker var allerede fremme ved statuen og hadde begynt å klatre oppover finnene og halen mens de sparket mot kandidatene som sto lenger nede og forsøkte å trekke dem ned. Det var et marerittaktig syn, og Morrigan hatet tanken på å kaste seg inn i kampen.

Men Fenestra var ikke til å stanse. Hun reiste seg på bakbeina, tok løpefart og hoppet over ryggene på de forlatte hestene og strutsene og sebraene rundt fontenen, og brukte dem som springbrett. Hun tok sats med de kraftige bakbeina og svevde gjennom luften over de andre kandidatene, landet på toppen av statuen, la potene rundt hodet på fisken og kjørte klørne inn i den.

«Slå!» ropte hun.

Morrigan strakte seg så langt oppover hun bare kunne, og fingertuppene var like ved … like ved …

Men venninnen til Noelle var nærmere. Hun hadde visst kommet seg igjen etter fallet, og nå klatret hun oppover på nakken til Fenestra og presset knærne inn mellom skulderbladene til kjempekatten. Hun strakte seg opp, og Morrigan strakte seg opp bak henne, og begge traff målskiven i nøyaktig samme øyeblikk.

PANG!

Den eksploderte i en sky av gullstøv som dekket ansiktet, de hvite klærne og den lange, svingende fletten til den andre jenta med seierens farge …

… og ikke så mye som et fnugg landet på Morrigan.

«En av gangen, vær så snill, en av gangen!» ropte funksjonæren og så sliten ut. «Altså, hvem traff målskiven? Hvem red på den store katten?»

«Jeg,» sa Morrigan og den andre jenta i kor. De snudde seg og så stygt på hverandre.

«Jeg,» gjentok Morrigan. «Det var jeg som red på den store katten.»

«Og du heter?»

«Kadense,» avbrøt den andre jenta. «Jeg heter Kadense Svartstrøm, og det var jeg som red på den store katten. Jeg traff målskiven.»

«Nei, det var jeg som traff skiven! Jeg heter Morrigan Kråkh, og magnifikatten er mitt ridedyr. Kadense falt av ridedyret sitt – hun hadde et neshorn – og vi snudde for å –»

«Jeg satt forrest,» avbrøt Kadense. «Jeg satt forrest, så det må jo ha vært meg som traff målskiven, ikke sant? Se på meg, jeg er helt dekket av gull!»

Løpsfunksjonæren så fra Morrigan til Kadense og tilbake igjen. «Er det sant? Satt hun forrest?»

Morrigan ble helt paff. Hun kunne ikke nekte for det, for Kadense hadde jo sittet foran henne, og det var derfor hun var dekket av gullstøv. Men det var jo latterlig! En sånn dum formalitet kunne da ikke bety noe – det kunne det bare ikke. Det var urettferdig.

«Altså, ja, men … bare fordi vi snudde og tok henne med oss. Ellers ville hun ha blitt trampet i hjel!»

Funksjonæren snøftet. «Tror du det kommer til å skaffe deg en plass i Det vunderlige selskap, liksom?» Han ristet på hodet. «Hvorfor tror alle at mot og sportsånd skal skaffe dem fordeler? Vi tester dere for å se etter seighet og ambisjon, ikke høflighet, for pokker.»

«Men det er jo ikke poenget,» sa Morrigan fortvilet. «Det var min magnifikatt, og hun klatret opp i statuen for min skyld, ikke for Kadenses. Det var jeg som traff målskiven! Dette er bare –»

«Tull,» sa Kadense med den lave stemmen sin. Den minnet om summingen fra en veps. Hun gikk litt nærmere funksjonæren og så opp på ham. «Det var min katt. Det var jeg som traff gullskiven, og jeg skal gå videre til neste opptaksprøve.»

Funksjonæren ga henne en liten, gyllen konvolutt, og Kadense stakk den i lommen med et triumferende uttrykk i ansiktet og løp sin vei.

Morrigan kunne ha skreket, så urettferdig var det, men munnen nektet å lage lyd. I stedet satte hun blikket i løpsfunksjonæren, kaldt og anklagende.

«Det var hennes katt,» sa han og trakk på skuldrene. «Det var hun som traff gullskiven. Hun skal gå videre til neste opptaksprøve.»

Morrigan sank sammen som et punktert sykkeldekk. Hun var ute. Alt var over.

I samme øyeblikk kom Noelle spankulerende forbi, omgitt av vennene sine. Også hun var dekket av skimrende gullstøv og holdt den gylne konvolutten sin opp som om den var et trofé. «Jeg så en rosa målskive på hjørnet av Fredriks gate og bare bestemte meg for å satse på den. Jeg aner ikke hvorfor. Kanskje fordi rosa er yndlingsfargen min,» sa hun lett. «Og gjett om jeg ble overrasket da det viste seg å være en av de skjulte gullskivene! Jeg hadde vel bare flaks.» Hun snudde seg og så på Morrigan og gliste da hun så de fortsatt hvite klærne.

Fredriks gate, tenkte Morrigan bittert og husket hva fadderen til Noelle hadde hvisket til henne ved startstreken. Fredrik! Det var ikke en person – han forklarte henne veien til en gullskive. Noelle hadde ikke hatt flaks i det hele tatt – Basse Carlsen hadde hjulpet henne å jukse! Han fortalte henne hvor den skjulte gullskiven var.

Ikke rart hun hadde vært den eneste kandidaten som visste om den hemmelige middagen! Basse røpet hemmeligheter for henne, og ga henne alt hun trengte for å bestå opptaksprøvene.

Morrigan sank sammen på kanten av fontenen, helt overveldet av raseri over juksingen til Kadense og Noelle og av den knusende smerten over sitt eget nederlag. Hun følte seg så dum. Og nå var hun livredd for hva som kom til å skje, og det føltes enda verre. Hun kom til å bli kastet ut av Ingenlund, selvfølgelig, og så … og så …

Røyk-og-skygge-jegerne steg opp for hennes indre øye lik en stor, svart sverm som sperret for solen og gjorde dagen enda mørkere.

Da Jupiter fikk høre hva som hadde skjedd, ble han helt lamslått. Fenestra var rasende.

«Hvor er den funksjonæren?» skummet hun, trasket frem og tilbake og blottet de gule tennene «Jeg skal ta den skriveplaten hans og stappe den langt opp i –»

«Vi må gå,» sa Jupiter plutselig og så seg over skulderen. «Vi må gå med en gang. Han er her.»

«Hvem – å.» Magen til Morrigan sank ned til under knærne et sted. Gjennom mengden av kandidater og faddere ålte en liten brigade av politifolk i brune uniformer seg frem, anført av det mennesket som antagelig kom på tredjeplass blant dem hun likte minst av alle i Ingenlund (nest etter Kadense Svartstrøm og Noelle Devereaux).

Jupiter grep Morrigan bestemt i armen og begynte å gå i motsatt retning, bare for å oppdage at veien var sperret av enda flere brune uniformer. De var omringet av stank.

«Da vil jeg se alle dokumenter og bilag, kaptein Nord.» Ansiktet til inspektør Flintelås formelig glødet av selvgodhet da han rakte frem hånden. «Hit med dem.»

Morrigan holdt pusten. Kom hun til å få sjansen til å dra tilbake til Devkalion, undret hun, før hun ble deportert? Kom hun til å kunne ta avskjed med dem som bodde der, og pakke tingene sine, og – Hagbart! De kunne ikke tvinge henne til å dra uten å få sagt ha det til vennen sin, kunne de vel? Hun så seg fortvilet rundt på Tapperhetsplassen i håp om å få se ham en siste gang. Hadde han truffet en målskive, tro?

Og røyk-og-skygge-jegerne, sa en liten, vettskremt stemme inne i henne. Står de og venter på meg ved grensen?

«Hvilke dokumenter og bilag er det du tenker på, inspektør Flintelås?» spurte Jupiter og smilte vennlig. «Hvis det er bilagene til morgenavisen du mener, så er de nok allerede tatt i bruk i kattedoer og til innpakning av blomster. Men jeg må virkelig si at det er glimrende at du forsøker å følge med i nyhetene, Flinter’n. Si fra hvis du trenger hjelp med å uttale de vanskelige ordene.»

Det rykket i kjeven til Flintelås, men smilet forlot ikke ansiktet et øyeblikk. «Veldig festlig, Nord. Jeg mener det, veldig festlig. Jeg snakker selvfølgelig om din … tidligere kandidats pass, utstedt av Fristaten, bosettingstillatelsen for Sjuende enklave, og utdanningsvisumet for Ingenlund. De dokumentene som jeg bare trenger å kaste et blikk på for å bli overbevist, en gang for alle, om at din tidligere kandidat har all rett til å bo her i Fristatens Første enklave, og slett ikke er en bedriten ulovlig innvandrer som er smuglet inn fra den forræderske republikken i nattens mulm og mørke.»

«Å, de dokumentene,» sa Jupiter. «Hvorfor sa du ikke det?»

Han sukket dramatisk og gjorde et stort nummer av å klappe på jakken sin, vrenge lommene og til og med lete gjennom det frodige skjegget etter de ikkeeksisterende dokumentene. Morrigan ville kanskje ha ledd av ham hvis dette ikke hadde vært den mest umorsomme dagen i hele hennes liv.

«Jeg begynner å miste tålmodigheten her, Nord.»

«Ja, beklager, jeg har dem her – nei, unnskyld, det er et lommetørkle. Et lite øyeblikk, bare.»

Morrigan lurte på om hun skulle prøve å stikke av. Hvis hun greide å snike seg forbi stinker’n mens de konsentrerte seg om Jupiter, ville hun kanskje klare å komme seg til nærmeste vundergrunnsstasjon.

Hun tok et tilfeldig skritt til siden for å teste. Ingen grep tak i henne. Hun så seg rundt – stinker’n var bare opptatt av Jupiter og den vesle sirkusforestillingen han laget ut av å lete etter dokumentene. Hun tok et nytt skritt til siden, og så et til, og tenkte på Hagbart og hvordan han hadde smøget seg vekk fra åstedet etter paddehellingen. Bare noen skritt til nå, så hadde hun forsvunnet i mengden og kunne løpe sin vei.

«Morrigan Kråkh!» lød en rungende stemme. Morrigan stivnet. Nå skjedde det. Nå ble hun arrestert. Farvel, Ingenlund. «Morrigan Kråkh! Jenta på katten! Hvor er hun? Har noen sett Morrigan Kråkh, jenta som red på katten?»

Det var løpsfunksjonæren. Han fikk øye på henne og kom vraltende bort mens han viftet med en elfenbenshvit konvolutt. «Der er du! Takk og lov for at jeg fant deg. Her, denne er din.»

Hun tok imot konvolutten. «Hva er det?»

«Hva ser det ut som? Invitasjonen til neste opptaksprøve, selvfølgelig.»

Morrigan snudde hodet brått mot Jupiter, som så like sjokkert ut som hun følte seg. Munnen til Flintelås åpnet og lukket seg, men det kom ikke noen lyd. Han så ut som en gullfisk som var blitt slengt ut av bollen og lå og gispet etter luft på teppet.

Morrigan våget nesten ikke å håpe at hun hadde hørt riktig. «Men … men du sa … men Kadense – »

«Vel, ja, men det har vært … en utvikling. Det er litt pinlig, faktisk. En av disse forbaskede enhjørningene viste seg å være en pegasus med vingene stukket vekk og en iskremkjeks limt opp ned på hodet. Fatter ikke at vi ikke oppdaget det før. Stygg mishandling av det stakkars dyret, selvfølgelig, og fullstendig imot reglene. Selv om de ikke brukte vingene, sier regelboken klart og tydelig at ingen flygende dyr kan benyttes i jaktprøven. Vel, i alle fall, den kandidaten er blitt disket, og det betyr at en plass er blitt ledig, og, tja …» Han så litt fårete ut. «På grunn av de, øh, spesielle omstendighetene rundt din – øh, ja, vi syntes det var mest rettferdig. Gratulerer.»

Mannen subbet av gårde og lot Morrigan stå overlykkelig igjen og se på den dyrebare konvolutten hun hadde i hendene, som om den var skåret ut av en diamant. Den var ikke gyllen, den ga henne ikke adgang til eldstenes hemmelige middag, men det ga hun fullstendig blaffen i. «Jeg kom videre,» hvisket hun, og så hevet hun stemmen. «Jeg kom videre til neste prøve!»

Hun rev konvolutten opp og leste brevet den inneholdt, høyt.

Gratulerer, kandidat.

Du har vist oss at du er seig og ambisiøs, og har vunnet en plass i neste runde av opptaksprøver for Det vunderlige selskaps kull 919. Fryktprøven vil finne sted i løpet av høsten i første. Du vil ikke bli informert om konkret dato, tid og sted.

Jupiter lo – en høy, eksplosiv, frydefull latter som runget i ørene til Morrigan. Til og med Fenestra ga fra seg en hvesende klukking. Morrigan hadde lyst til å hoppe opp og ned. Hun hadde aldri vært så glad, så lettet.

«Glimrende, Mog. Glimrende. Beklager, inspektør, du må nok vente litt på de dokumentene. For her og nå er spørsmålet om Morrigan Kråkhs borgerstatus fremdeles et fortrolig anliggende for Det vunderlige selskap. Ha ha!»

Inspektør Flintelås skummet nesten rundt munnen. «Dette er ikke over,» sa han truende, og raseriet fikk ham til å smelle batongen mot sitt eget lår for å understreke det han sa. Morrigan krympet seg. Det så fryktelig vondt ut. «Mine øyne er overalt, Morrigan Kråkh. Jeg kommer til å holde øye med deg – med dere begge to. Veldig nøye.»

Inspektøren snudde på hælen og marsjerte av gårde, med sine brunkledde embetsbrødre hakk i hæl.

«Dust,» ropte Fenestra etter ham.

KAPITTEL FEMTEN

Svartparaden

Høsten i første

«Jeg trenger en dronning, takk.»

«Hvorfor det?»

«Fordi jeg gjør det, vel. Kom igjen.»

Hagbart sukket tungt og påtatt før han rotet gjennom kortstokken og fant ruterdronningen. «Jeg tror ikke du spiller dette helt riktig.»

Da de hadde bestått jaktprøven (Hagbart hadde truffet en oransje skive – og ridd på en kamel, slett ikke noen gepard), hadde Jupiter lovet at Hagbart kunne overnatte på Devkalion på helgemessaften – så lenge de sverget på å ikke bry seg om leggetider, spise masse sukker og oppføre seg uskikkelig. De holdt ord, hadde allerede gjort kål på masse godteri, og nå lærte de seg selv å spille poker i Musikksalongen mens de ventet på Fen, som skulle ta dem med ut for å se svartparaden ved midnatt.

Til ære for helgemess var salongen opplyst bare av levende lys og gresskarlykter. Vampyrdvergen Frank fremførte en irriterende sang om at han skulle halshugge sine skrekkelige fiender og drikke blodet deres. Gjestene klappet takten, helt betatt av tanken på at den lille mannen skulle være i stand til å halshugge et eneste menneske, skrekkelig eller ei.

Morrigan la kortene sine i en vifte på bordet. «Poker!»

Hagbart så på dem. «Det der er ikke poker.»

«Jo, det er det, tenk: Ruterdronningen var ute i parken en dag og gikk tur med hunden sin, ruterknekten. Hun traff hjerterkongen, og de ble forelsket. De giftet seg (hjerter)seks uker senere, fikk (ruter)tre barn og levde lykkelig alle sine dager.» Hun smilte triumferende. «Poker.»

Hagbart stønnet og smelte kortene sine i bordet. «Det er poker. Du vinner igjen.» Han skjøv den digre haugen med helgemessgodteri over til hennes side av bordet.

«Mange takk, mange takk, venner,» sa vampyrdvergen høyt. «Og nå, på helgemessaften, den kvelden vi føler oss aller nærmest dem vi har mistet, vil jeg – til minne om min kjære, avdøde mor – synge yndlingssangen hennes for dere.» Tilhørerne laget medfølende lyder. Frank gjorde tegn til pianisten. «Hvis du er klar, Vilfred … ‘Min kjæreste er en kveler’ i d-moll.»

«Hvor blir det av Fen?» spurte Hagbart og stokket kortene likegyldig. «Klokka er nesten halv elleve! Hvis vi ikke drar snart, er det ingen bra plasser igjen!»

«Min kjæreste er en kveler, min kjæreste elsker å kverke. Hennes hender er rundt min hals, men mitt hjerte er helt på tverke …»

Hagbart hadde ikke snakket om annet enn svartparaden siden høsten kom, og siden Jupiter skulle gå i opptoget sammen med resten av Det vunderlige selskap, hadde han overtalt Fenestra til å ta hans plass som ledsager for Morrigan og Hagbart. Fen hadde sagt ja etter voldsomme protester, og først etter at hun hadde fått Jupiter til å love at hvis de ikke oppførte seg ordentlig, kunne hun drysse kløpulver i sengen til Morrigan hver kveld i en måned.

«Fenestra gjør ting når det passer Fenestra,» sa Morrigan og tok en bit av et surt skjelett.

«Hennes sterke armer tar tak i meg, og stjernene skinner så blidt. Min magre hals hører henne til, hennes onde hjerte er mitt!»

Frank avsluttet sangen med en feiende bevegelse og en lys tone som fikk Morrigan og Hagbart til å krympe seg. De andre gjestene klappet begeistret, og vampyrdvergen bukket dypt.

«Noen ønsker?» spurte Frank.

«Syng noe skummelt!» ropte en ung mann.

«Aha. Halshugging og kvelning er ikke skummelt nok for deg, nei?» Det glimtet i øynene til Frank. «Da vil du kanskje ha glede av en sang om … vundersmeden?»

Gjestene gispet, og så begynte de å le nervøst. På den andre siden av spillebordet ble Hagbart veldig stille. «Skal vi gå ned og vente?»

«Fen sa vi skulle vente her,» sa Morrigan. «Hvis vi går, blir hun sur. Hva er det?»

«Jeg bare …» Hagbart svelget og senket stemmen. «Jeg skulle ønske han ikke hadde tenkt å synge om vundersmeden.»

«Vundersmeden.» Morrigan himlet med øynene. «Hva er en vundersmed, egentlig? Og hvorfor er alle så redde for ham?»

Øynene til Hagbart spratt ut av hodet på ham. «Veit du ikke hvem vundersmeden er?»

I den andre enden av rommet stanset pianospillet med et klirr. «Er det virkelig sant?» ropte Frank. Han stirret på Morrigan. «Er dette virkelig et barn som aldri har hørt historiene om vundersmeden?»

Tilhørerne hans snudde seg og så sjokkert på Morrigan. «Altså,» sa hun, «jeg har hørt om ham, men …» Hun trakk på skuldrene og bet hodet av et gummispøkelse.

«Er det virkelig slik,» fortsatte Frank, og stemmen steg, «at hun ikke vet noe som helst om vesenet de kaller Ingenlunds slakter? Hovedstadens forbannelse? Den onde djevelen med svertet munn og tomt blikk?»

Hagbart ga fra seg en halvkvalt lyd bakerst i strupen. Morrigan sukket. «Ja vel, hva er han, da?» spurte hun oppgitt.

«Mitt barn, du kjære barn som vandrer i mørke,» sa vampyrdvergen og trakk kappen rundt seg med et dramatisk sus, «kanskje det er best at du ikke vet …»

Gjestene falt for skuespillet. «Du må fortelle henne det, Frank,» ropte de og klappet vilt og henrykt. «Fortell henne om vundersmeden!»

«Siden dere insisterer,» sa han og lot som om han måtte tvinges. Pianisten slo an en kraftig, dramatisk akkord, og Morrigan kniste. Hun syntes egentlig hele greia var ganske tåpelig.

«Hvem – eller hva – er vundersmeden?» begynte Frank. «Er han en mann, eller er han et uhyre? Lever han i vår fantasi, eller lusker han i skyggene, og venter … på å … slå til?» Frank kastet seg mot en gruppe kvinner, og de hylte – først av skrekk og så av latter. «Er han menneskelig, eller er han et vilt dyr som kommer til å flerre gjennom riket med tenner og klør til han har slukt oss alle sammen?» Her stanset han opp og blottet de imponerende huggtennene, og det lød gisp og knis rundt om i rommet.

«Vundersmeden er alt dette. Han er et gjenferd som lever i mørket, der han følger med, alltid følger med, og venter på den dagen da vi ikke lenger er på vakt, da vi ikke venter ham, da vi nesten har glemt at han en gang fantes.» Frank tok et tent vokslys ut av staken og holdt det under haken slik at ansiktet ble nifst opplyst av skinnet. «Og det er da han kommer tilbake.»

«Vrøvl,» sa en dempet stemme i hjørnet. Morrigan snudde seg og fikk se madame Chanda spille sjakk med Suppedas Brun. De var dypt konsentrert om brettet og ignorerte de musikalske viderverdighetene i den andre enden av rommet så godt de kunne.

Suppedas brummet enig. «Ja, tøys og tull.»

«Er det det?» sa Morrigan. «Så vundersmeden finnes ikke?»

Madame Chanda sukket. «Å, vundersmeden finnes. Men jeg ville ikke snakket med den skrytepaven med de skarpe tennene hvis jeg ville vite noe om ham,» mumlet hun og nikket mot Frank, som hadde begynt å steppe mens pianisten spilte mellomspillet. «Han vet ikke forskjell på den ekte vundersmeden og en potteplante. Han synes det er morsomt å prøve å skremme folk.»

Morrigan rynket pannen. «Men hvorfor er alle så redde for vundersmeden? Hva er han?»

«Det er et veldig godt spørsmål,» sa madame Chanda. Suppedas ristet advarende på hodet, men hun viftet ham vekk. «Å, Susse, hun får jo vite det før eller senere. Det er da bedre å få høre sannheten fra oss enn en masse pølsevev fra en eller annen idiot, ikke sant?»

Suppedas løftet hendene for å vise at han ga seg. «Greit, men jeg tror ikke Nord kommer til å like det.»

«Da burde Nord ha fortalt henne det selv.» Madame Chanda tok seg tid til å slå ut springeren til Suppedas og nippe til konjakkglasset. «Altså. Frank oppfører seg som et fjols, selvfølgelig, men han stiller et interessant historisk spørsmål: Er vundersmeden en mann, eller er han et uhyre? Han var ganske visst en mann en gang. Han så ut som en mann en gang, men nesten alle fotografier og portretter fra hans yngre dager er blitt ødelagt. Noen sier at han har snudd seg med vrangen ut, og at mørket inne i ham nå er på utsiden, så alle kan se det. Det sies at han er grusomt vansiret, at tennene og munnen og det hvite i øynene hans er blitt svart, som hos en edderkopp. At huden er blitt like grå og råtten som hans råtne sjel.»

«Er det sant at han ble landsforvist fra Ingenlund?» spurte Hagbart.

«Ja,» sa madame Chanda, og ansiktet var veldig alvorlig. «Han har vært i eksil i over hundre vintre, bannlyst fra Ingenlund, fra alle de sju enklavene i Fristaten. Den dag i dag holdes han ute av kreftene i denne mektige og eldgamle byen, av felles innsats fra Det kongelige trolldomsråd og Det paranormale forbund, av grensene som beskytter oss, og som bemannes av Bakketroppen og overvåkes av Himmeltroppen og patruljeres av stinker’n og spioneres på av smygerne og antagelig også av flere titalls andre hemmelige organisasjoner som bare eksisterer for å beskytte oss mot vundersmeden. Mange tusen kvinner og menn har jobbet kontinuerlig, tjuefire timer i døgnet, sju dager i uken, i over hundre år, bare for å holde én mann ute.»

Morrigan svelget. Mange tusen mennesker … for bare én mann? «Hvorfor det? Hva var det han gjorde?»

«Han var en mann som ble et uhyre, vesla, det var det han gjorde,» sa Suppedas. «Et uhyre som skapte sine egne uhyrer, som var så genial – så begava og så sjuk – at han bestemte seg for å leke gud. Han skapte en diger hær av skrekkelige skapninger, og med den hadde han tenkt å erobre Ingenlund, å gjøre menneskene i byen vår til slaver.»

«Hvorfor det?»

Suppedas blunket. «For å få makt, tenker jeg. Han ville eie byen, og gjennom å eie byen ville han eie hele riket.»

«Det var noen som kjempet imot og forsøkte å stanse ham,» la madame Chanda til. «Men de ble massakrert. Tapre, uselviske kvinner og menn som ble knust av vundersmeden og hans hær av uhyrer. Det skjedde ikke så veldig langt herfra, i Gamlebyen. Plassen der disse modige menneskene døde, fikk et nytt navn til ære for dem. Tapperhetsplassen.»

«Vi har vært der. Det var der jaktprøven ble avsluttet,» sa Morrigan, og Hagbart nikket dystert. Det var vanskelig å forestille seg den brosteinslagte, solfylte plassen dekket av blodet fra en massakre. «Og – åh! Vi leste jo om massakren på Tapperhetsplassen, ikke sant, Hagbart? Da vi pugget til bokprøven. Men det sto ikke noe om vundersmeden i Det ingenlundske barbarileksikon.»

«Nei, det gjorde nok ikke det,» sa Suppedas og hevet et øyebryn demonstrativt da han så på madame Chanda. «Ikke engang historiebøkene liker å snakke om vundersmeden.»

«Det er ingen som vet nøyaktig hva som skjedde med vundersmeden den dagen,» fortsatte madame Chanda uten å bry seg om ham. «Noen sier at han ble svekket av angrepet. Noen sier at uhyrene forlot ham – at de fikk smaken på død og likte den, så de gled inn i de mørkeste krokene av Ingenlund, og der lurer de fortsatt, dreper innbyggerne her én etter én og venter på dagen da deres herre skal komme tilbake og erobre byen.»

«Chanda …» sa Suppedas og sendte henne et megetsigende blikk.

«Hva er det? Det finnes folk som påstår det.»

«Det er ikke sant, kjære småttinger,» sa conciergen. «Det er bare et skummelt rykte.»

«Jeg sa ikke at det var sant, Susse, jeg sa bare at det er det folk sier,» sa madame Chanda forarget. «I alle fall, etter den dagen stengte Ingenlund sine dører for ham for alltid. Bannlysningen forsterkes av trollmenn og magikere, stinker’n og smygerne og alle de andre, men alle vet at det er Ingenlund selv som virkelig sperrer vundersmeden ute.»

«Hvordan da?» spurte Morrigan og så raskt på Hagbart, som svelget hardt. Hun syntes han så litt kvalm ut. «Hva om vundersmeden finner en vei inn igjen?»

«Dette er en eldgammel og mektig by, barn,» sa Suppedas, «som beskyttes av eldgammel og mektig magi. Mye mektigere enn noen vundersmed, det kan dere være helt –»

«Fen er her!» ropte Hagbart plutselig. Han grep Morrigan i armen og løp bort for å møte magnifikatten i døren, helt tydelig veldig klar for å legge alt snakket om vundersmeden bak seg.

Ingenlund var full av spøkelser.

Og vampyrer, varulver, prinsesser og hekser med vorteneser. Ganske mange feer. Et og annet gresskar. Mange tusen mennesker i kostymer sto oppstilt langs hovedgaten og ventet på at byens helgemessfeiring skulle starte.

Morrigan gned hendene mot hverandre for å varme dem og trakk skjerfet tettere rundt halsen. Hun og Hagbart gliste ivrig til hverandre, og pusten ble til tåke i den skarpe høstluften. De hadde greid å trenge seg gjennom den voldsomme folkemengden og frem til det Jupiter hadde lovet ville være det beste stedet langs paraderuten, på hjørnet av Prestegaten og Laksevær aveny.

Jupiter hadde fortalt at det var Det vunderlige selskap som innstiftet paraden for mange hundre år siden. Opprinnelig besto den av medlemmer av selskapet, iført formelle, svarte uniformer med V-nålen i halsen, som gikk i taus prosesjon til ære for vuner som hadde dødd i løpet av det siste året. De vandret gjennom gatene, ni og ni i bredden, på helgemessaften, da muren som skilte levende og døde, var på sitt tynneste.

I årenes løp begynte innbyggerne i Ingenlund å samle seg for å se på prosesjonen i taushet og vise sin respekt. Det ble en av byens helligste tradisjoner, som fikk navnet svartparaden. I løpet av æraene utviklet den seg til noe langt mer høylytt og fargerikt, men Det vunderlige selskap vernet fremdeles om tradisjonen ved å gå først i opptoget.

Folkemengden var nifst stille da de alvorsfulle rekkene på ni og ni gikk forbi. Den eneste lyden som var å høre, kom fra skrittene deres mot brosteinen. Morrigan syntes hun fikk et glimt av det store, rødhårete hodet til Jupiter, men det var så mange medlemmer av selskapet som vandret så fort forbi, at hun ikke var sikker. Ansiktene var dystre, og de stirret rett frem. Her og der var det tomme plasser i rekkene, og noen av dem som marsjerte, bar på tente lys – ett lys for hver av dem som hadde forlatt dem, hadde Jupiter forklart. De yngste medlemmene av selskapet, som bare så ut til å være så vidt eldre enn Morrigan, gikk i første rekke. Det var nok kull 918, tenkte hun.

Kom hun og Hagbart til å gå i paraden neste år, mon tro? Det var vanskelig å se for seg at Hagbart skulle klare å holde seg alvorlig så lenge.

Et annet og ubehagelig bilde dukket opp i hodet: Hagbart og Noelle som marsjerte side ved side. Det er mye mer sannsynlig, tenkte hun ulykkelig. Dragerytteren og jenta som sang som en engel, midt i rekkene av begavede medlemmer av selskapet der de marsjerte gjennom Ingenlunds gater. Begeistringen bleknet litt.

Så snart Det vunderlige selskap hadde nådd enden av ruten, begynte «den ordentlige paraden» (som Hagbart kalte den) endelig. En bølge av forventning skylte gjennom mengden da musikken startet.

«Jeg har aldri stått så langt fremme før!» sa Hagbart.

«Du har aldri hatt Fen til å skremme vekk folk før,» sa Morrigan og kikket opp på magnifikatten, som tiltrakk seg engstelige blikk fra folk som gikk forbi der hun ruvet bak dem.

Fen var ikke akkurat overbegeistret for å måtte være barnevakt, men hun tok oppdraget veldig alvorlig. Hvis noen kom for nær, begynte hun å hvese og flekke tenner helt til de storøyd trakk seg unna igjen, og et lite tomrom på mirakuløst vis åpnet seg rundt Morrigan og Hagbart. Hun var som et ondsinnet, pelskledd kraftfelt.

Forrest i paraden kom et korps kledd ut som demoner, dirigert av et flimrende, spøkelsesaktig vesen. Bak dem fulgte en prosesjon av noe som så ut til å være busker som var klippet så de lignet dyreskulpturer, og fikk liv ved hjelp av en mystisk kombinasjon av dukketeater og mekanikk. En buskmammut svingte med de enorme støttennene, og en grønn, buskete løve snerret og brølte mot klynger av hylende barn.

Morrigan og Hagbart skrek og lo så de ble helt hese etter hvert som de ulike paradevognene gled forbi. På en av dem sto en fryktelig skummel, tre etasjer høy varulvdukke som ble styrt med lange staver av folk som sto under den. De kunne til og med få den til å glefse med kjeften og blunke med de gule øynene.

Men det Morrigan likte best av alt, var Ingenlunds forente heksesirkler.

«De har jaggu satset på klisjeene i år!» sa Fen med motvillig anerkjennelse i stemmen. Heksene var iført spisse, svarte hatter og hadde festet falske vorter på nesene. Noen bar på svarte katter, og andre fløy på motoriserte kosteskaft av tre. Luften var full av kaklende latter. «Vanligvis er de helt sånn ‘Å, kutt ut de stereotypene, vi er bare vanlige mennesker’. Dette er mye bedre. Heks så det suser, damer!»

De voksne tilskuerne var like ivrige som barna og jublet for hver eneste vogn som passerte. Med ett unntak: Da en diger dukke av en gammel mann i kappe kom til syne, akkompagnert av skrikende fioliner og skummel orgelmusikk, ble den møtt av gisp og sinte, misbilligende blikk. Den var ikke like stor som varulvdukken, og Morrigan syntes ikke den var noe i nærheten av like skummel – men mange foreldre så fryktelig fortørnet ut da den luntet forbi, og mange barn skjulte ansiktet. Selv Fen så bister ut, men Morrigan var ikke sikker på om det bare var hverdagsbisterheten hennes eller spesiell-anledning-bisterheten.

«Var det virkelig nødvendig å ødelegge moroa?» sa en dame som sto like ved og holdt hendene for øynene på den vesle sønnen sin. «Det kan faktisk bli for skummelt, selv i svartparaden. Vundersmeden! Ærlig talt.»

«Er det vundersmeden?» Morrigan lo og snudde seg mot Hagbart, som så vaktsomt på dukken.

Den så jo ikke skummel ut. Det var bare en krokrygget gammel mann med skarpe svarte tenner, svarte øyne og feiende kappe, og fingre som endte i lange klør. Innimellom skjøt det gnister ut av hendene og øynene, og fra en høyttaler i munnen lød en tåpelig, sinnssyk latter. Morrigan lurte på hvordan det gikk an å bli redd for noe så dustete, men så husket hun historien om massakren på Tapperhetsplassen, og noe Suppedas hadde sagt, ga gjenlyd i hodet: Han var en mann som ble et uhyre.

«Nå kommer den!» ropte Hagbart og så forbi dukken av vundersmeden med bestemt blikk. «Vogna til Heden gravlund. Det er den beste.»

Vogna så ut som en ordentlig gravlund. Den var innhyllet i hvit tåke og full av zombier. Morrigan visste at det bare var mennesker som var kledd ut som zombier, det så hun på den grønne sminken, men hun fikk fortsatt frysninger av å se dem stønne og kravle opp av ferske graver. De strakte armene ut mellom sprinklene på smijernsgjerdet rundt vognen og forsøkte å gripe tak i barn som ikke helt visste om de skulle reagere med henrykte latterhyl eller vettskremte skrik.

Hagbart hadde rett – det var den beste vognen. Det virket som om tilskuerne var enige om det, for folk presset seg lenger og lenger frem og stilte seg på tå for å se. En mann foran dem løftet sønnen opp på skuldrene og sperret utsynet for Morrigan og Hagbart.

Hagbart stønnet. «Kom – det står en søppelkontainer baki her. Vi kan klatre opp på den, så ser vi alt!»

Morrigan nølte. «Men Fen –»

«Vi blir ikke borte lenge. Skynd deg, hun ser ikke på oss akkurat nå!» sa Hagbart og nikket mot Fen, som slo mot zombiene der de strakte seg gjennom rekkverket.

«Greit,» murret Morrigan, «men jeg mener det, hvis jeg får kløpulver i senga …»

Smuget var ganske lurvete, og kontaineren luktet grusomt. Hagbart strevde seg opp først, og så rakte han en hånd ned mot Morrigan.

«Hjelp meg.» Stemmen kom fra enden av smuget. Det var ingen der.

«Vær så snill – er det noen der som kan hjelpe meg? Jeg har ramlet nedi.» Det hørtes ut som en gammel dame, skremt og skrøpelig. Morrigan og Hagbart så på hverandre. Hagbart kastet et siste, lengtende blikk mot vognen til Heden gravlund før han hoppet ned fra kontaineren.

«Hallo?» sa Morrigan. «Hvem er det?»

«Å, takk og pris! Vær så snill, jeg trenger hjelp. Jeg har ramlet nedi her, og … det er mørkt og fuktig, og jeg har skadet ankelen.»

De gikk forsiktig nedover smuget.

«Hvor er du?» sa Hagbart. «Vi ser deg ikke.»

«Her nede.»

Stemmen var under beina på dem. Morrigan tok noen skritt bakover.

«Det er en kum, Hagbart.» En guffen følelse kom snikende. Var det virkelig noen som satt fast der nede?

De lirket kumlokket opp med fingrene og løftet det til side. Morrigan kikket ned i hullet og så ikke annet enn mørke. «Hallo? Er du der nede?»

«Å! Takk og lov for at dere hørte meg. Jeg snublet og falt, og … jeg tror jeg har brukket ankelen. Jeg greier ikke å klatre opp på egen hånd.»

«Greit, ikke – ikke få panikk!» ropte Morrigan. «Vi klatrer ned og hjelper deg.»

Hagbart trakk henne til side. «Jeg er ikke noen ekspert, akkurat,» hvisket han bekymret, «men tror du at hvis du hører en stemme nede i kloakken som ber deg om å klatre ned, så bør du kanskje vurdere å … ikke klatre ned?»

«Det er bare en gammel dame.» Morrigan forsøkte å overbevise både Hagbart og seg selv. Det var noe rart med dette her. «Når begynte du å være redd for gamle damer, egentlig?»

«Da de begynte å rope opp til meg fra kloakken.»

«Hun må til legen.»

«Kanskje vi burde hente Fen –»

«Ja, smart, vi går og forteller Fen at vi stakk ned i et mørkt smug uten henne,» hveste Morrigan. «Kjempegod idé.»

Hagbart knurret. «Greit. Greit. Men hvis vi blir spist levende av kjemperotter eller revet i filler av det skjellete kloakkmonsteret her i byen, blir mamma skikkelig sur.»

De ble enige om at det var best at Morrigan klatret ned og hjalp den gamle damen å komme seg opp stigen, sånn at Hagbart – som var mye sterkere i overkroppen, takket være all drageridingen – kunne trekke henne opp ovenfra.

Morrigan var litt nervøs da hun satte foten på stigen, og da hun hadde kommet seg to–tre trinn nedover i mørket, var hun rett og slett vettskremt. Hun kikket opp for å forsikre seg om at Hagbart fortsatt var der.

«Er du sikker på dette her?» spurte han.

Det kom et rop nedenfra. «Skynd dere, vær så snill – jeg greier nesten ikke å stå.»

Morrigan svelget. Pulsen dunket i halsen. Hun tok et trinn til, og så enda ett, tenkte bare på å flytte først den ene foten og så den andre, og endelig sto hun på fast grunn.

Det var mørkere enn hun hadde forestilt seg. Hun blunket og ventet på at øynene skulle venne seg til det.

«H-hallo? Jeg ser deg ikke. Hvor er du?»

Det kom ikke noe svar. Hjertet til Morrigan slo raskere. «Hallo?» sa hun. Stemmen ga gjenlyd. «Er alt i orden med deg?»

Hun kikket opp. Lyset fra smuget der oppe var vekk, og det samme var Hagbart. Hun gispet og strakte hånden ut etter stigen, famlet rundt seg i mørket, men den hadde også forsvunnet.

«Hva er det som foregår her?» spurte hun, og prøvde å høres tøff ut, men stemmen lød som et pip. «Dette er ikke morsomt.»

Den gamle damen kaklet av latter.

Morrigan hørte den umiskjennelige lyden av en fyrstikk som ble tent. Mørket vek for gult, glødende lys, og det sterke skinnet fikk henne til å blunke. Da øynene vente seg til lyset, var det åpenbart at hun og den gamle damen slett ikke befant seg i kloakken.

Og de var ikke alene.

KAPITTEL SEKSTEN

Følg blusset

De sto tett i tett i ring rundt henne, og ansiktene var nifse i skinnet fra vokslysene.

Morrigan ville hyle, løpe, rope på Hagbart, men hun var helt stiv av frykt.

«Heksenes trettende sirkel er her. Vi har sett alt det som hemmelig er. Vi gir stemme til den som er spak. Vi skal nå skjelne tapper fra svak.»

De var sju, men snakket med én stemme. En blanding av gamle og unge, og ikke en eneste spiss svart hatt eller vortenese å se. De var iført langermede svarte kjoler som var kneppet helt opp i halsen, håret var trukket stramt bakover, og svarte nettingslør dekket skyggefulle, onde ansikter. Morrigan skjønte at det måtte være sånn ordentlige hekser så ut. Hun likte dem ikke noe særlig lenger.

«Hva vil dere?» Hun dreide rundt seg selv, våget ikke å ta blikket fra noen av dem for lenge av gangen.

«Helgemess venter deg skrekk ganger to,» sa de i kor. «En du må skue, og en du må tro. Flykt hvis du må, og kjemp hvis du tør. Eller følg blusset, alt kan bli som før.»

En av heksene rakte Morrigan en liten, elfenbenshvit konvolutt. Den inneholdt et kort:

Velkommen til fryktprøven.

Du kan snu nå, og trekke deg fra opptaksprøvene til Det vunderlige selskap, hvis du ønsker det.

Hvis du fortsetter, tar vi ikke ansvar for konsekvensene.

Tenk deg godt om.

«Fryktprøven,» hvisket Morrigan. Hun visste ikke om hun var lettet eller vettskremt. På den ene side hadde heksene tydeligvis ikke tenkt å koke henne i en heksekjele eller forvandle henne til en salamander. På den annen side … hva var det Jupiter hadde kalt den? Nervesammenbruddprøven? Noen av kandidatene kom seg aldri igjen. Han hadde blitt forferdet da han fikk høre at eldstene hadde gjeninnført den.

Morrigan svelget. Heksene fra trettende sirkel så ned på henne med kalde, mørke øyne.

«Vi er de hekser som avgjør din vei. Vi kjenner redslene som venter deg. Er du klok, snur du nå og løper bort. Men hvis du våger – gå inn skrekkens port.»

Vokslysene ble blåst ut, som av et vindpust, og heksesirkelen forsvant.

To lys dukket opp i mørket. Til høyre for Morrigan hadde stigen dukket opp igjen, opplyst av et svakt skinn fra smuget rundt den åpne kummen der oppe. Hun kikket opp og hørte lydene av festlighetene og svartparaden i det fjerne og lengtet tilbake dit.

«Hagbart!» ropte hun nølende. «Er du der?»

Men vennen var vekk. Det vred seg i magen til Morrigan. Hadde han gått for å hente Fen? Eller var han et helt annet sted, midt oppe i sin egen fryktprøve?

Til venstre for henne, lenger innover i mørket, sto en buet port av tre halvt skjult i skygge. En enslig, smeltet lysstump skinte svakt over den og lokket henne inn. Eller følg blusset, alt kan bli som før.

Morrigan hadde forferdelig lyst til å velge stigen.

Men hun kunne da ikke trekke seg fra opptaksprøvene nå? Hun tenkte på Jupiter, og inspektør Flintelås, og Hagbart og Hotell Devkalion, og mest av alt tenkte hun på å måtte stå ansikt til ansikt med røyk-og-skygge-jegerne igjen hvis hun ble kastet ut av Ingenlund. Fryktprøven kunne umulig by på noe som var mer skremmende enn det.

Morrigan krøllet hendene til knyttnever og tvang seg til å skyve porten opp før hun rakk å ombestemme seg.

Natteluften fikk det til å gå kaldt nedover nakken. Hun var utendørs igjen.

Men ikke i smuget.

Fullmånen skinte over et bølgende landskap dekket av taggete gravsteiner, betongengler og ruvende mausoleer. På en steinbue over hodet til Morrigan hadde noen hugget inn ordene HEDEN GRAVLUND.

Dette var ikke noen paradevogn, med gravsteiner av papp og trær av kreppapir. Dette var virkelighetens Heden gravlund … hvor nå den var.

Det var den dårlige nyheten.

Den nyheten som var enda dårligere, var at Morrigan nok en gang ikke var alene.

Et stønn steg opp av bakken under føttene hennes. Hun sto på en grav, og den graven inneholdt et lik, og det liket hadde et hode, og det hodet var på vei opp av den vasstrukne jorden med et nifst, raspende stønn.

Morrigan skrek. Liket kjempet for å komme seg opp av bakken og grep rundt ankelen hennes med en råtnende, skjelettlignende hånd. Hun falt og forsøkte å krabbe unna, men hånden slapp ikke taket.

Det var flere av dem – Morrigan hørte dem på alle kanter der de våknet fra hvilen. Hun sparket hardt og vilt mens hun klorte i gresset for å slippe unna. Med et skruspark fikk hun armen til zombien til å løsne fra kroppen og sendte hodeskallen hans halvveis gjennom gravlunden. Hun kom seg vaklende på beina, og kvalmen skylte gjennom henne da hun røsket løs armen som fortsatt holdt rundt ankelen hennes.

«Æsj, så ekkelt,» mumlet hun og tørket restene av glinsende, grått kjøtt av hendene.

Nå kom flere titall av dem mot Morrigan som en tidevannsbølge i full fart og stirret på henne med sultne, hvite øyne. Råtnende hud og muskler hang og slang fra skjelettene. Begravelsesklærne var fillete og grå av elde. De så slett ikke ut som liksomzombiene på vognen i svartparaden, med omhyggelig opprevne klær og tykk, grønn sminke. Dette var døde som hadde stått opp av graven. Og de jaktet på henne.

«Arrrrrrrrggggggghhhhhhhhhh!»

En mager krølltoppstorm av knyttnever og ild raste gjennom flokken og skrek av full hals. Likene snublet unna – kanskje ikke av frykt, men de ble i det minste litt engstelige.

«Ta den, likånde!»

Klærne til Hagbart var fulle av flenger, og han hadde blader og småkvister i håret. Han holdt en brennende fakkel med begge hender og svingte den vilt og vilkårlig mot zombiene. Morrigan måtte dukke for å unngå å få ansiktet fullt av glør, men det virket som om han greide å holde de døde i sjakk.

«Hvor har du vært?» Hun hadde aldri i sitt liv vært så glad for å se noen.

«Jeg?» sa Hagbart. «Hvor har du vært? Jeg ropte på deg, og prøvde å klatre ned, og så ble smuget helt mørkt, og så dukka det opp noen hekser –»

«Trettende sirkel!» sa Morrigan. «Jeg traff dem, jeg også, og de var så fæle, og de sa at vi skal få –»

«To skrekkopplevelser hver, jeg veit det.» Øynene var store som tinntallerkener. Hagbart kastet seg frem og svingte fakkelen som om den var et sverd. Vusj, vusj. De døde fortsatte å kravle opp av gravene lik rotter på vei opp av kloakken.

Morrigan grøsset. «Hvordan kommer vi oss ut herfra?»

«Aner ikke.» Vusj.

«Men hvordan kom du hit?»

«Veit ikke. Jeg var liksom i en tunnel, og i den ene enden kunne jeg se svartparaden, og i den andre enden var det bare et vokslys, og jeg visste at hvis jeg dro tilbake til paraden,» – vusj, vusj – «kom jeg til å bli kasta ut av opptaksprøvene, så jeg bare …»

«Fulgte blusset?» gispet Morrigan og grep ham i skulderen. «Hagbart – vokslyset! Følg blusset, det var jo det heksene sa. Jeg fulgte etter et lys gjennom porten, og –»

«De kommer nærmere!» ropte Hagbart andpustent og fortsatte å svinge fakkelen. Vusj, vusj. «Vi må stikke av.» Vusj.

«Og hvordan har du tenkt – kan du være lite grann forsiktig!» Morrigan dukket igjen og unngikk så vidt å få fakkelen i hodet. «Hvor fant du den der?»

«Den hang utafor en krypt. Der oppe, under …» Hagbart stanset midt i setningen, og øynene lyste opp. Morrigan fulgte blikket hans til et gravkammer i marmor, det største på hele gravlunden, på toppen av en slak bakke. «… under den engelen. Engelstatuen – over krypten – den holdt et lys, det er jeg sikker på.» Hjertet til Morrigan gjorde et tummelumsk hopp av både håp og frykt da de stormet gjennom gravlunden. Eller følg blusset, alt kan bli som før. Blusset – lys – det var et hint! Hvis det fantes en vei ut herfra, tenkte hun, måtte den være gjennom krypten under engelen med lyset. De kom enten til å slippe vekk fra dette marerittet, eller til å bli innesperret i en fjong marmorkasse mens en hær av udøde sparket inn døren.

Hagbart førte an, og slo rundt seg med fakkelen for å bane vei mellom angriperne lik en utforsker som hakket seg gjennom tett jungel med machete. Zombiene dukket og snublet og trakk seg unna ilden i frykt.

Et lite lys flakket på toppen av bakken – en liten, skinnende ledestjerne som trakk dem mot seg. De kom til å greie det! Krypten var så nær, den var så nær, den var –

«Låst,» peste Hagbart. Han slapp fakkelen og trakk i jerndøren av alle krefter. Morrigan hjalp til, men selv når de var to, var ikke døren til å rikke.

Et nytt kor av stønn steg opp bak dem – den raspende skrapingen av kjøtt og knokler som slepte seg over den gruslagte bakken. Heden gravlunds ulykksalige beboere nærmet seg. Hagbart snappet til seg fakkelen igjen, og panikken fikk ham til å svinge litt for ivrig med den. Med en siste vusj-bue gjennom luften sluknet flammen.

Det var det, tenkte Morrigan. Det er ute med oss.

Fortvilet hevet hun ansiktet mot statuen over krypten. Engelen så hånlig ned på dem med en smeltet lysstump i den lubne englehånden.

Men … vent nå litt.

Morrigan blunket. Den andre hånden til engelen pekte mot bakken til venstre for dem. På en helt fersk og fortsatt åpen grav. Et to meter dypt hull i bakken.

En ny type frykt smøg seg helt inn i margen.

Hagbart fortsatte å svinge med den utbrente fakkelen mot zombiehorden, men nå som han ikke lenger truet dem med flammer, virket de ikke spesielt bekymret. I et siste, desperat forsøk kastet han den i hodet på et elegant antrukket lik, men oppnådde bare å slå flosshatten av hodet på det. «Har du noen ideer?»

«Bare én.» Morrigan grep Hagbart i armen og begynte å lirke seg mot graven mens hun holdt øye med zombiene.

«Er den bra?»

«Ja,» løy hun. Det var en fryktelig dårlig idé. Helt forferdelig. Men hun hadde ingen andre.

«Har du tenkt å fortelle meg hva det er?»

«Niks.»

Morrigan hoppet ned i graven og dro Hagbart med seg. Hun stålsatte seg for fallet, forberedte seg på øyeblikket da hun skulle lande på bunnen og skjønne at hun hadde begått en grusom tabbe, og at zombiene snart kom til å knaske i seg hjernen hennes.

Men det øyeblikket kom ikke. De to vennene falt skrikende gjennom kulden og mørket i noe som føltes som en evighet. Da de endelig landet, var det på mykt, fuktig gress. De ble sittende en stund og forsøke å få igjen pusten mens de smilte fjollete av lettelse.

«Åssen» – Hagbart peste – «visste du at det kom til å funke?»

«Gjorde ikke det. Gjettet.»

«Bra gjetting.»

Morrigan kom seg på beina og børstet av klærne. De befant seg i en innelukket hage omgitt av seks meter høye hekker. Ørsmå gylne lys blinket i bladverket. I den ene enden av hagen laget en dam koselige klukkelyder. I den motsatte enden hadde et epletre sluppet den flekkete, røde grøden sin på bakken. Til venstre for dem førte en naturlig åpning i hekken til en mørk, disig gangvei. Til høyre sto en port av tre på gløtt og slapp en stråle blekt, sølvaktig lys inn i hagen.

«Hvor er vi?» spurte Hagbart.

Luften var tung av høst. Den luktet regn og skorsteinsrøyk og råtnende løv. Epler og bivoks. Månen virket klarere og gulere her. Det var som om noen hadde tatt høstkvelden og skrudd den opp flere hakk. Alt var bare litt … mer.

«Vusevær,» mumlet Morrigan. «Hagbart, jeg tror vi er i hagen til Det vunderlige selskap.»

«Å!» sa han overrasket. «Så det var det, eller? Har vi bestått?»

«Vet ikke. Skulle vi ikke ha to skrekkopplevelser?»

Hagbart rynket hele ansiktet. «Jeg håpa liksom heksene var den ene.»

Morrigan tenkte seg om. Kunne det virkelig være så enkelt? Heksene var jo skumle, og det var helt greit for henne å slippe å sette sine bein på Heden gravlund flere ganger, men likevel … hun skjønte ikke helt hvorfor noen skulle kalle dette her for nervesammenbruddprøven. Kanskje hun hadde høyere tålegrense for skumle ting enn andre.

Det føltes fredelig og trygt i hagen. Morrigan hadde ikke hastverk med å gå derfra. Kanskje noen når som helst ville komme og gratulere dem, si at de hadde gått videre til siste opptaksprøve. Kanskje, tenkte Morrigan, jeg bare skal vente her en stund …

Hun drev gjennom hagen som i en drøm og ble trukket mot den deilige, ringlende lyden av dammen. Det føltes som om vannet vinket henne videre, trakk henne mot seg i en snor.

Da så hun det. Et gyllent skinn på den duvende vannflaten. På en stein midt i dammen sto et enslig lys og dryppet bekker av smeltet voks ned i vannet. Hun hadde åpnet munnen for å rope på Hagbart da –

«Morrigan, se!» skrek han i den andre enden av hagen. «Jeg fant det! Jeg fant neste lys!»

Morrigan løp bort dit han sto under treet og pekte opp i greinene. Og ganske riktig, helt på toppen av den aller øverste greinen satt en nedbrent lysstump i en dam av smeltet voks. Etter en rask leteaksjon fant de et tredje lys som hadde smeltet ned på håndtaket til porten, og et fjerde som dryppet ned i gresset under den skyggefulle åpningen i hekken.

«Men hvilket av dem skal vi følge?» spurte Morrigan.

«Det sier seg vel selv?» svarte Hagbart og så forvirret ut.

«Dammen,» sa Morrigan, i nøyaktig samme øyeblikk som Hagbart sa «Epletreet».

«Nei, dammen,» insisterte hun. «Du skjønner vel at det er meningen at vi skal hoppe uti! Hvordan skal man liksom følge blusset når det sitter høyt oppe i et tre?»

«Klatre opp, vel! Hallo!»

«Og så da, brekke beina på vei ned igjen?»

Hvordan var det mulig at han trodde det var meningen at de skulle følge lyset i epletreet? Det var jo helt tydelig lyset i dammen som var det rette. Morrigan kjente det helt inn i margen. Det ropte på henne.

«Vi kan ikke bli her hele natta,» sa Hagbart. «Vi får trekke lodd.»

«Vi har ikke lodd.»

«Stein, saks, papir, da.»

Morrigan stønnet oppgitt. «Greit.»

«Er dere helt tjukke i huet, eller?» sa en stemme i skyggene.

De gikk etter lyden og fant en jente som satt på bakken og lente seg mot hekken med utstrakte bein. Det lange, tykke håret var samlet i to fletter, og hun hadde på seg flanellpysj, morgenkåpe og stripete ullsokker. Heksene i trettende sirkel måtte ha dratt henne rett ut av sengen.

Morrigan kjente et ubehagelig stikk da hun så hvem det var.

«Hva gjør du her?»

«Hva tror du?» svarte Kadense Svartstrøm og himlet med øynene. «Fryktprøven. Akkurat som dere.»

«Du er en juksepave, Kadense.»

«Du –» Det sure uttrykket til jenta forsvant, og et overrasket glimt gled raskt over ansiktet. «Husker du meg?»

«Selvfølgelig husker jeg deg,» sa Morrigan og kjente at hun ble sintere. «Du stjal både plassen min i jaktprøven og min billett til eldstenes hemmelige middag.»

Kadense glodde taust på henne med halvåpen munn. Morrigan lurte på om hun kom til å be om unnskyldning, men så virket det som om hun våknet. «Ja, og så? Du er da her, ikke sant?»

«Håper middagen var verdt å jukse for,» sa Morrigan bittert. «Du og eldste Kvist er kanskje bestevenner nå, eller?»

«Faktisk ikke.» Kadense reiste seg og trakk morgenkåpen tett rundt kroppen. Den var full av jord, og hun hadde kvister og blader i håret. Morrigan lurte på hva hennes første skrekkopplevelse hadde vært, om hun også var blitt forfulgt av zombier … men fikk seg ikke til å spørre. «Det var bare tull, hvis du absolutt må vite det. Noelle snakket om seg selv i et eneste kjør. Ingen andre fikk sagt et ord. Eldstene la omtrent ikke merke til at jeg var der,» avsluttet Kadense brått. Morrigan ble overrasket over å høre henne snakke sånn om venninnen. Jenta gikk bort til kanten av dammen. «Men har dere skjønt det nå, eller er dere like teite fortsatt?»

«Skjønt hva da?» spurte Hagbart.

«Det er ikke meningen at dere skal velge den samme.» Kadense skar en grimase, som om det hun sa, var helt åpenbart. «Alle de andre bare løp rett gjennom åpningen i hekken eller klatret opp i det dumme treet eller noe sånt. Dere er de eneste idiotene som har bestemt dere for å trekke lodd.»

«Andre?» sa Hagbart. «Hvor mange har det vært her, egentlig?»

«Mange. Hele gjengen havner her, og alle oppdager et av lysene og blir helt koko. Det er en del av prøven. Det er meningen at du skal velge det du blir trukket mot. Eller,» sa hun og trakk likegyldig på skuldrene, «det er i alle fall det jeg tror.»

«Så hvorfor har ikke du løpt videre, da, hvis du er så innmari smart?» spurte Hagbart. «Er du redd, eller?»

Kadense geipet til ham. «Klart jeg ikke er redd. Jeg bare – det er ingen som har hoppet ut i dammen ennå. Alle har valgt et av de tre andre. Jeg bare ventet …»

Morrigan stønnet. «Å, selvfølgelig – du har ventet på å få se hva som skjer! Du har ikke lyst til å være den første som hopper uti, i tilfelle det er noe ille. Så du er ikke bare en juksepave, du er en feiging også. Ja vel, samme for meg, jeg er ikke redd,» løy hun. Hun gikk opp på kanten av dammen og holdt hardt rundt kjolekanten for at hendene ikke skulle dirre. «Hagbart,» sa hun, presset øynene hardt igjen og håpet hun hørtes mer selvsikker ut enn hun følte seg. «Du må klatre opp i treet. Jeg hopper ut i vannet.»

«Er du sikker på at du ikke –»

«Jeg teller til tre,» fortsatte hun før han rakk å snakke henne fra det. «En –»

«Tre!» ropte Kadense og dyttet Morrigan i ryggen.

Morrigan ramlet hodestups ut i dammen og sank nedover, nedover, nedover, til lungene var helt tomme for luft. Hun sparket og kjempet seg oppover igjen og åpnet øynene i det mørke vannet. Det var ikke noe lysskinn å se der oppe. Alt var svart. Lungene sved. Hun kom til å drukne, hun kom til å dø, og da –

Stille.

Mørkt.

Tørt.

Land.

Morrigan trakk munnfull etter munnfull med deilig, kald luft ned i de tomme lungene.

Bakken var ujevn og hard. Hun kom seg opp på kne, og så reiste hun seg helt og vaklet litt før hun gjenvant balansen.

Alt var stille. Kjølig vind strøk henne i nakken.

Morrigan fikk øye på et gateskilt – hun sto på hjørnet av Prestegaten og Laksevær aveny. En enslig gasslykt over hodet hennes sendte en sirkel av lys rundt henne og ned på den folketomme brosteinsgaten, som nylig – kunne det være noen timer siden? eller dager? – hadde vært full av utkledde festdeltagere og tullete paradevogner.

Hvor var Fen, mon tro? Og hvor var Hagbart?

Gaten var helt tom for liv.

«Hallo?» ropte hun lavt og gruet seg til å høre svaret. Gruet seg til å kanskje ikke høre noe som helst.

Men det kom en lyd – en svak flagring.

Morrigan kikket opp og så noe svart, som en liten flaggermus eller en stor møll. Den flakset ned gjennom skinnet fra gasslykten og dirret i vinden før den landet rett foran føttene hennes.

En svart konvolutt med navnet hennes på.

Hun bøyde seg og tok den opp.

Den inneholdt et brev.

Du har strøket.

De er på vei.

Kom deg unna.

Morrigan kjente alle musklene i beina stramme seg, men av en eller annen grunn greide hun ikke å flytte på dem. De er på vei. Ordene ga gjenlyd i hodet.

Det var over. Hun hadde strøket på fryktprøven. Hun hadde greid å løpe fra forbannelsen sin hele året, og nå hadde den endelig tatt henne igjen.

Stillheten ble knust av et beljende jakthorn. Klaprende hover mot brostein. Brevet ramlet ut av hånden til Morrigan, svevde langsomt mot bakken og landet med baksiden opp. Der sto bare ett ord:

LØP.

Men det var ingen steder å gjøre av seg. Røyk-og-skygge-jegerne var plutselig rundt henne på alle kanter, kom krypende ut av mørket, svelget ytterkanten av lyssirkelen hun sto i. Den krympet, ble svakere og svakere …

En uventet stemme snakket et eller annet sted langt bak i hodet.

Skygger er skygger, frøken Kråkh.

De vil være mørke.

«Lys,» hvisket Morrigan skjelvende. «Hold deg i lyset.» Hun tvang seg til å se vekk fra jegernes røde, glødende øyne, til å se opp i den gylne gatelykten. Hun strakte seg opp, grep fatt i lyktestolpen og begynte å klatre. Ja vel, kanskje hun hadde strøket på opptaksprøven. Ja vel, kanskje hun kom til å bli kastet ut av Ingenlund. Men hun kunne ikke la jegerne ta henne nå. Hun nektet.

«Hold deg i lyset,» hvisket hun igjen, følte seg sterkere og flyttet den ene hånden opp over den andre. Foten glapp, men hun klamret seg fast for harde livet, la beina rundt stolpen og vrikket seg oppover. Flyttet seg nærmere lyset. Sperret ute lyden av de snerrende ulvene der nede og riflehaner som ble spent. Nærmere lyset, nærmere og nærmere, først den ene hånden og så den andre, opp ett trinn og så ett til, til toppen av stigen … stigen … mot sirkelen av lys fra kummen der oppe. Ut av kloakken, opp, opp, opp, ut i smuget, og endelig … endelig … i sikkerhet.

Morrigan lente seg mot en vegg for å få igjen pusten og så mot gaten i enden av smuget. Der var den. Svartparaden, full av farger og liv, som om hun aldri hadde vært borte. Røyk-og-skygge-jegerne var ikke å se. Marerittet var over. Hun sukket og lukket øynene.

Alt sammen hadde vært en del av fryktprøven. Hun var så lettet at hun nesten var på gråten.

«Jeg trenger ikke bein for å slåss med deg!» skrek stemmen til Hagbart hysterisk. Morrigan åpnet øynene og fikk se ham kravle opp av kloakken bare ved hjelp av overkroppen. «Kom tilbake, din feiging! Jeg kan slåss med deg uten bein!»

«Hagbart!» ropte Morrigan og spratt opp for å hjelpe ham opp av kummen. «Hagbart, det er ikke virkelig. Prøven er over. Du har bein!»

Hagbart sluttet å fekte med armene, men fortsatte å puste tungt mens blikket føk hit og dit som om han lette etter motstanderen. Etter et øyeblikk kikket han ned, så ut til å komme til seg selv igjen og klappet seg på beina helt ned til tærne. «Jeg har – jeg har bein!» ropte han og hoppet opp med en lykkelig latter. «Ha! Jeg har bein!»

Morrigan lo, hun også. «Hva var det du trodde hadde skjedd med dem?»

«Drage beit dem av.» Han smilte, men han var fortsatt hvit i ansiktet, og hendene skalv fortsatt da han trakk dem gjennom håret. «En diger og stygg en.»

«Så du skulle … slåss med en drage?» spurte hun og gliste. «Uten bein?»

Før Hagbart rakk å svare, ble kvelden mørk og tyst igjen, som om noe hadde svelget alt av lyd og lys fra svartparaden. Som om månen selv hadde sluknet.

Noen tente en fyrstikk i mørket, og plutselig var Morrigan og Hagbart omringet av de tilslørte ansiktene til heksene i trettende sirkel, opplyst av vokslys.

Hagbart gravde neglene inn i armen hennes. «Jeg trodde det var slutt?» hvisket han.

«Jeg også,» svarte hun hviskende.

De sju stemmene talte som én.

«Heksenes trettende sirkel er her. Adelheid, Annika, Stella og Clair. Lisa, Rosario, gode mor Galt. (Ja, det var heksa som lot som hun falt.) Unge Rask, unge Kråkh – det er bestått. Oppvisning venter, om inkje så brått. Tapre og kloke i møte med frykt på helgemesskvelden, da står dere trygt. Så ta imot bifall fra hele vår klan, og ti prosent avslag hos Tryllestavland.»

Morrigan og Hagbart fikk hver sin rabattkupong til en butikk for trolldomsutstyr, i tillegg til de elfenbenshvite konvoluttene med invitasjonen til den siste opptaksprøven, oppvisningsprøven, som skulle finne sted på Trollosseum arena den femte lørdagen i vinteren i første.

Trettende sirkel blåste ut vokslysene og forsvant. Lyden og lyset fra paraden vendte sakte tilbake, steg opp rundt dem som om noen dreide på en bryter, og endelig – endelig – var fryktprøven virkelig over.

Beina til Morrigan var blitt til gelé. Hun hadde greid det. Hun hadde kommet seg gjennom de tre første prøvene, sånn som Jupiter hadde sagt at hun måtte. Nå måtte hun bare stole på at fadderen gjorde det han hadde lovet: sørget for at hun kom seg gjennom oppvisningsprøven og inn i Det vunderlige selskap.

Det virket så enkelt når hun tenkte på det.

Til Hagbarts store skuffelse var paraden slutt da de kom tilbake. Han og Morrigan banet seg vei gjennom folkemengden, som var i ferd med å løse seg opp, og lette etter Fenestra, som ikke var å se.

«Hun kommer til å kverke oss,» stønnet Morrigan. «Kom, vi går bort til vundergrunnen, kanskje hun leter etter oss der.»

«Men det er jo ikke vår feil,» sa Hagbart og satte farten opp. «Jeg gleder meg vilt til å fortelle mamma om zombiene, hun kommer til å bli dødsmisunnelig.»

«Jeg lurer på om Kadense kom seg ut av den hagen.»

«Hvem er Kadense?»

«Hun jenta som dyttet meg ut i dammen – det er det hun heter, Kadense Svartstrøm.» Morrigan dukket da en flaggermus kom susende over dem som et siste hurra for helgemess. «Jeg lurer på om hun hoppet uti selv noen gang. Sitter antagelig der fortsatt, den feigingen.»

Hagbart så forvirret ut. «Hva er det du snakker om?»

«Hva skjedde etter at jeg forsvant? Så du henne hoppe uti, eller –»

«Så jeg hvem hoppe uti?»

«Veldig morsomt, Hagb… auu!» En kvinne i gresskarkostyme kolliderte med Morrigan så hun gikk rett i bakken, og skyndte seg videre uten å ha lagt merke til det.

«Kjære vene, noe så uhøflig,» sa en stemme over henne. «Gikk det bra? Her, jeg skal hjelpe deg.» Morrigan kikket litt fortumlet opp og fikk se en mann i grå frakk med et sølvfarget skjerf viklet rundt halsen og halve ansiktet. Han skulle til å strekke ut en behansket hånd, men Hagbart var allerede i gang med å hjelpe henne opp fra brosteinen.

«Det går bra. Takk.»

«Å, det er deg,» sa mannen og trakk skjerfet ned så et velkjent, blekt ansikt og et muntert smil kom til syne. «Hallo igjen, frøken Kråkh.»

«Herr Jahr!» sa Morrigan og børstet av hendene og buksene. «Så du er tilbake i Ingenlund igjen, hvorfor det?»

Han blunket. «Besøker noen gamle venner, bare. De var med i paraden, så jeg tenkte jeg skulle stille opp.»

«Jeg har ikke sett deg på Hotell Devkalion. Bor du et annet sted?»

Jahr så lettere overrasket ut. «Nei, himmel og hav, jeg ville da aldri bodd noe annet sted enn på Devkalion. Men min arbeidsgiver kunne dessverre ikke avse meg så lenge denne gangen, så jeg er bare her for å oppleve aftenens festligheter.»

«Det er langt å dra for bare én kveld. Du liker visst svartparaden veldig godt.»

Han lo litt. «Jeg gjør vel det.»

«I alle fall … God helgemess.» Hun kikket over skulderen hans mot vundergrunnsstasjonen og syntes hun så de silkemyke, grå ørene til Fen stikke opp av mengden. «Vi må nesten gå. Det var hyggelig å –»

«Er du her sammen med fadderen din?»

«Nei, med en venn. Dette er Hagbart.»

Jahr snudde seg mot Hagbart med et vennlig nikk og knep øynene ørlite sammen mens han vurderte ham. «Hyggelig å hilse på deg.»

Hagbart så åndsfraværende opp på ham. «Takk. I like måte, mener jeg. Fint, mener jeg. Morrigan, vi er nødt til å gå, Fen kommer til å bli sinna.»

«Ja. Hyggelig å treffe deg igjen, herr Jahr.»

«Vent litt – jeg har lurt på hvordan det går med opptaksprøvene til selskapet.»

«Bra, faktisk!» Morrigan greide ikke å skjule hvor overrasket hun var selv. «Vi har akkurat hatt en av dem nå – fryktprøven.»

«Og dere besto?»

«Så vidt,» sa Morrigan og smilte bredt. Plutselig husket hun det snodige øyeblikket da hun hørte stemmen til Jahr i hodet mens jegerne kom nærmere og nærmere. Skygger er skygger, frøken Kråkh. Var det rart å fortelle ham det?

«Gratulerer!» Han smilte tilbake. «Tre stykker gjennomført, én igjen. Det kan du være veldig stolt av. Og nå vet du sikkert hva evnen din er også?»

Hjertet til Morrigan slo kollbøtte. Smilet bleknet, og hun skulle til å innrømme at nei, det gjorde hun faktisk ikke, da –

«Morrigan,» sa Hagbart skarpt. «Kløpulver.»

«Du må visst gå, frøken Kråkh. Vennen din har tydeligvis dårlig tid. Lykke til på oppvisningsprøven.» Jahr løftet på hatten. «Begge to.»

Til Morrigans store overraskelse bare viftet Fen alle frenetiske forklaringer og unnskyldninger vekk med et likegyldig kast med halen. «Ja da, ja da. Fryktprøven. Jupiter sa det.»

«Visste du det?» sa Hagbart.

«Klart jeg visste det.» Fen himlet med øynene. «Hvorfor tror du jeg lot som om jeg så en annen vei mens to små svarte får pilte av gårde? Skynd dere nå, for hvis vi ikke rekker siste tog, må dere bære meg hjem.»

De fulgte etter Fen gjennom stasjonens uendelige labyrint av lumre trapper og tunneler da Hagbart omsider snudde seg mot Morrigan. «Hvem var han snålingen i grå frakk?»

«Han heter Jahr,» svarte hun mens hun dro av seg skjerfet og stappet det i lommen. «Og han er ikke noen snåling, han er hyggelig.»

«Han spurte om ørti milliarder ting. Jeg trodde han aldri skulle gå. Åssen kjenner du ham, egentlig?»

«Han tilbød meg en lærlingplass på buddagen.»

Øyebrynene til Hagbart føk i været. «Fikk du to bud? Jeg var dødsglad for å få ett, jeg.»

«Jeg fikk fire,» sa Morrigan og ble knallrød i ansiktet. Hun skyndte seg videre. «Men to var falske. Det var visst noen som gjorde narr av meg eller noe sånt.»

Hagbart ble tankefull og sa ikke noe mer før de var fremme på perrongen. Alle tre løp for å rekke siste tog og hoppet om bord rett før dørene lukket seg.

«Veit du hva den er nå, eller?» spurte han Morrigan da de satte seg på de siste ledige setene. Fenestra satt på bakbeina like ved og så på de andre passasjerene med det olme blikket hun var så kjent for.

«Hva da?» Hun visste veldig godt hva han mente.

«Evnen din. Den må jo være skikkelig bra. Siden du fikk fire bud.»

«To bud,» påpekte hun og stirret på skoene sine. «Og den kan ikke være så veldig bra når jeg ikke vet hva den er engang.»

De satt i taushet de siste sju stasjonene, enda Morrigan visste at Hagbart døde av lyst til å stille flere spørsmål. Han sprakk til slutt da de kom ut i den kjølige natteluften.

«Ja vel,» sa han og dultet til Morrigan med albuen, «så hvilken skole er han grå snålingen fra?»

Morrigan rynket pannen. «Han er ikke fra noen skole, han er fra et firma som heter Skrall-konsernet. Og ikke kall ham det.»

«Og han Jahr-fyren ville at du skulle bli lærlingen hans?»

«Nei,» sa Morrigan. «Det var sjefen hans som bød på meg. Esra Skrall.»

«Esra Skrall,» gjentok Hagbart og fikk dype rynker i pannen. «Hvor har jeg –»

«Kan dere vennligst slutte å somle?» ropte Fen, som var nesten et kvartal foran dem. De løp for å ta henne igjen. «Hva var det dere gikk der og hvisket om?»

«Ingenting,» gispet Morrigan, i samme øyeblikk som Hagbart sa «Esra Skrall».

«Esra Skrall?» Fen satte nesten ordene i halsen. «Det er to ord jeg ikke har hørt på veldig lenge. Hvor har dere hørt navnet Esra Skrall?»

«Hvordan kjenner du Esra Skrall?» spurte Morrigan. «Er han en venn av deg?»

Fen så blodig fornærmet ut. «Tror du at du er morsom nå? Nei, den ondeste mannen som noen gang har levd, er ikke en venn av meg, du, mange takk,» glefset hun.

«Den ondeste mannen som noen gang har levd?» spurte Morrigan. «Hva mener –»

«Bare slutt å snakke om Esra Skrall, greit?» sa Fenestra, senket stemmen og så seg rundt. Morrigan hadde aldri sett henne så alvorlig og så opprørt. «Det er ikke morsomt å tulle med å være venner med vundersmeden. Hvis noen hadde hørt deg …»

«Med … med vundersmeden?» Morrigan bråstanset. «Er Esra Skrall – vundersmeden?»

«Slutt å snakke om ham, sa jeg.» Fen lusket nedover Vårfluesmuget og lot Morrigan og Hagbart stå lamslåtte og stumme igjen.

De to vennene sa ikke et ord om saken før de var på rommet til Morrigan og hadde kommet seg i seng (to hengekøyer i kveld, som svingte ved siden av hverandre).

«Det kan jo være en annen Skrall.»

Morrigan snøftet. «Klart det. Sikkert massevis av folk som heter Esra Skrall.»

De var stille i flere minutter, og så –

«Jeg er en idiot,» sa Morrigan stille. «Jahr fortalte – han sa jo at Esra Skrall var det eneste levende mennesket som var i stand til å kontrollere vunder. Det er det som er greia, ikke sant? Det er det en vundersmed er.»

«Må vel være det.»

«Selvfølgelig. Jeg er så dum.» Hun satte seg opp og lot beina dingle over kanten på hengekøyen. «Hvorfor vil den ondeste mannen som noen gang har levd, at jeg skal bli lærlingen hans? Tror han …» Hun stanset og svelget. «Tror han at jeg også kan være ond?»

«Nå er du dum,» sa Hagbart og satte seg opp, han også. «Du hadde vært kjempedårlig til å være ond. Du har ikke mage til det. Jeg kunne være ond. Jeg er dødsgod til å le ondt. Mua-ha-ha-ha-ha!»

«Kutt ut.»

«Muuuuuaaaa-ha-ha-ha –» Han stanset harkende. «Æsj, den der gjorde faktisk litt vondt. Mua-ha-ha –»

«Hagbart, kutt ut,» glefset Morrigan. «Tror du … tror du det kan hende at jeg er …»

«Hæ, ond? Du mener det, du?» Han bøyde seg frem og så på henne i måneskinnet. «Nei! Morrigan, klart du ikke er ond. Ikke vær teit.»

«Det har noe med forbannelsen å gjøre, det er jeg helt sikker på. De hadde rett.»

«Hvem da?»

«Alle. Faren min. Iris. Folkeregisterets avdeling for forbannede barn – alle, hele republikken! Jeg er forbannet, så kanskje –»

«Men du sa jo at Jupiter sa at forbannelsen ikke var –»

Morrigan hørte ikke etter. «– kanskje det betyr at jeg er ond.»

«Du er ikke ond!»

«Så hvorfor vil den ondeste mannen som noen gang har levd, at jeg skal bli lærlingen hans da?»

Hagbart tenkte seg om et øyeblikk mens han bet seg i leppen. «Kanskje Jupiter veit hvorfor,» sa han stille.

«Jupiter.» Hjertet til Morrigan slo raskere. «Så du synes … du synes jeg skal fortelle ham det?»

Hagbart så på henne og rynket pannen. «Altså – ja. Ja, det er klart du skal det. Det må du! Det er vundersmeden!»

«Men jeg har jo ikke møtt ham engang!» protesterte Morrigan. «Jeg har bare møtt assistenten hans. Du hørte hva madame Chanda og Suppedas sa – vundersmeden selv kan aldri komme tilbake til Ingenlund. Byen slipper ham ikke inn.»

«Men tenk om han greier det likevel?» sa Hagbart. Morrigan så at han ble reddere og reddere, og det var fælt. Det var fælt at det var hennes skyld. «Tenk om det er derfor Jahr er her? Dette er alvor, Morrigan!»

«Jeg vet at det er alvor!» sa hun og svingte så voldsomt fremover i hengekøyen at hun nesten datt ut. «Hørte du ikke hva Fen sa? ‘Det er ikke morsomt å tulle med å være venner med vundersmeden.’ Tenk om Jupiter tror at jeg er venner med Esra Skrall? Tenk om han ikke vil være fadderen min mer? Og hvis stinker’n fikk vite det …» Hun ble stille og tenkte på inspektør Flintelås. Som om han trengte enda en grunn til å sende henne tilbake til republikken. «Hagbart, hvis jeg ikke kommer inn i selskapet, kommer de til å kaste meg ut av Ingenlund.» Og røyk-og-skygge-jegerne kommer til å vente på meg, tenkte hun, men fikk seg ikke til å si det høyt.

Hagbart så forferdet ut. «Tror du virkelig at de … tror du virkelig at Jupiter ville –»

«Jeg vet ikke,» sa Morrigan oppriktig. Jupiter hadde valgt henne, reddet henne og forsvart henne, enda hun var forbannet. Men hvis han fikk vite at den ondeste mannen som noen gang hadde levd, også hadde valgt henne … kom han omsider til å ombestemme seg da? Morrigan hadde ikke lyst til å finne det ut.

Hagbart hoppet ut av hengekøyen og begynte å vandre frem og tilbake på gulvet som en eneste knute av nervøs energi. «Vi kan ikke la dem kaste deg ut. Det får de ikke lov til. Men vi må ha en plan.

Hør her: Hvis du treffer han Jahr igjen, så forteller vi Jupiter alt sammen. Alt. Hvis ikke, så venter vi til etter siste opptaksprøve, når både du og jeg er medlemmer av Det vunderlige selskap og det er helt umulig for noen å sende deg tilbake til republikken. Og da forteller vi ham det. Greit?»

«Greit,» sa Morrigan. Hun hadde dårlig samvittighet for å holde noe så stort og forferdelig hemmelig for Jupiter, og det var enda verre at hun hadde dratt Hagbart inn i det, men det hjalp veldig å høre ham si vi og ikke du. Hun trakk pusten dypt inn. «Greit, vi gjør det sånn. Og frem til da –»

«Sier jeg det ikke til en sjel.» Hagbart stakk frem lillefingeren med bekymret, men bestemt mine, og Morrigan hektet sin egen i den. «Lover.»

KAPITTEL SYTTEN

Julebataljen

Vinteren i første

Desember var den travleste måneden på hotellet. Foajeen summet kontinuerlig av gjester fra hele Fristaten som sjekket inn for å oppleve julen i storbyen.

En kjølig morgen tidlig på vinteren våknet Morrigan og oppdaget at hjemmet hennes hadde forvandlet seg til et eventyrland i løpet av natten. Korridorene var fulle av bånd og grankvister, og foajeen var opplyst av skinnende, skimrende grantrær med sølvkuler. Røykesalongen sendte ut smaragdgrønne røykbølger med furunålsduft om morgenen, rød-og-hvit-stripet sukkertøystangrøyk om ettermiddagen og varm, krydret pepperkakerøyk om kvelden.

Til og med lysekronen var i julestemning. Den hadde vokst sakte, men sikkert hele året og var endelig blitt like stor som før, men de siste to månedene hadde den forvandlet og forandret seg med noen dagers mellomrom, som om Devkalion ennå ikke hadde greid å bestemme seg for hvordan den skulle se ut til slutt. Hittil denne måneden hadde den vært en skimrende, hvit isbjørn, en enorm, grønn kristtornkrans og en funklende, blå julekule, og nå var den en glitrende, gyllen slede.

Hjemme i Sjakkelfoss hadde julen bestått i å pynte et mellomstort tre og henge opp en og annen lyslenke (hvis bestemor var i ekstra feststemt humør, noe hun som regel ikke var). Det hendte at Korvus slepte Morrigan med seg på det årlige juleselskapet i kanselliet, der kjedelige politikere og de kjedelige familiene deres sto og hvisket og tisket om henne.

Men julen i Ingenlund var en månedslang fest som aldri tok slutt, med gøyale fester og middagsselskaper nesten hver eneste kveld. Kor og korps fremførte julesanger på vundergrunnsstasjoner over hele byen. Elven Juro frøs til og forvandlet seg til en trafikkfri hovedvei som slanget seg gjennom byen, og mange begynte å gå på skøyter til og fra jobb og skole.

Det var god stemning overalt, men høytiden inspirerte også til konkurranse mellom venner og naboer, og mange anstrengte seg virkelig for å overgå hverandre i jul. I nesten alle strøk av byen var husene pyntet med lys, så det ene skinte sterkere enn det neste, og hver eneste gate var en overdådig fest av smakløshet og bortkastet vunderlig energi der den blinket og funklet og blendet alle i en kilometers omkrets. Det var glorete og meningsløst, og Morrigan elsket det.

Men den aller mest intense rivaliseringen foregikk mellom Ingenlund-julens to gallionsfigurer.

«Jeg bare skjønner det ikke,» sa Morrigan en ettermiddag mens hun og Hagbart satt og trædde popkorn og tranebær på fiskesnøre. «Hvordan greier han å komme seg gjennom hele riket på én natt? Det er jo umulig.»

Hagbart hadde invitert henne hjem til seg for å lære henne å lage tradisjonell juletrepynt. Det var en kjølig, fuktig desemberdag, men i stuen til familien Rask var det varm sjokolade, julesanger på radioen og en kasserolle full av maiskjerner som poppet fornøyd i vei på vedovnen.

«Det er ikke umulig – au,» sa Hagbart og sugde i seg blodet fra fingeren han hadde stukket nålen i. «Det er vunderlig.»

«Men seriøst, en flygende slede? Trukket av rådyr?»

«Reinsdyr,» rettet Hagbart.

«Unnskyld, reinsdyr. Altså, hvordan kan de fly, liksom? De har ikke vinger. Har han forhekset dem?»

«Veit ikke. Hvorfor er du så opptatt av det?»

Morrigan vred på ansiktet og forsøkte å sette ord på akkurat hva som var så merkelig med hele greia. «Det er bare … unaturlig. Det er derfor. Og hva er greia med det reinsdyret som har en rød nese som lyser? Hvordan ble den sånn?» Hun fullførte den fjerde girlanderen og strakte seg etter rullen med fiskesnøre for å begynne på en ny. «Var det et eksperiment? Det er jo sykt.»

«Jeg tror han er født sånn.»

«Og hva med hun joledronningdama? Jeg har aldri hørt om henne engang. Julenissen er med i alle reklamene for brus og sjokolade, i det minste.»

Hagbart stakk enda et popkorn i munnen. Han var ferdig med å lage girlanderne sine, og nå var han travelt opptatt med å ta dem fra hverandre igjen, bit for bit. «Pappa mener at folk virkelig undervurderer joledronningen, siden hun aldri er med i juleforestillinger og sånn. Men jul uten snø hadde vært dødskjipt, og hvor tror du snøen kommer fra? Den kommer ikke bare dalende ned fra himmelen av seg selv.»

«Påstår du at joledronningen lager snø?»

«Klart hun ikke gjør. Ikke vær så teit.» Hagbart hørtes ut som om han snakket til en dumrian. «Det er snøhunden som lager snøen. Men det hadde han ikke giddet hvis ikke joledronningen hadde bedt ham gjøre det.»

Morrigan skjønte ingenting. «Men altså … disse to, nissen og joledronningen, de må drepe hverandre?»

«Hæ? Nei. Du tar alt i verste mening, du.» Han lo. «De kjemper mot hverandre på julaften for å se hvem som skaper den beste julestemninga. Hvis joledronningen vinner, lover hun at verden skal dekkes av et teppe av snø første juledag, og at hvert eneste hjem skal velsignes.»

«Og hvis nissen vinner?»

«Gaver i alle strømper og ild i alle ildsteder. Du må bestemme deg for hvem du skal holde med. Her i huset er vi for nissen, bortsett fra at pappa i all hemmelighet er litt småforelska i joledronningen. Naboene våre, familien Krekserud, digger joledronningen, det ser du på alt det grønne.» Han pekte mot vinduet – nabohuset var pyntet med bare grønne flagg, eføygirlandere og funklende grønne lyslenker.

«Hva er greia med det grønne?»

«Joledronningens tilhengere kler seg i grønt, og julenissens tilhengere bruker rødt. Her, ta dette.» Han dro noe opp av julepyntesken til familien Rask og slengte det til Morrigan, som tok imot med fektende armer.

«Hva skal jeg med det?»

«Vise at du heier på nissen, sånn som meg,» sa han og trakk på skuldrene. «Gaver og peisbål – alle liker vel det?»

Det var et rødt bånd. Morrigan puttet det i lommen. «Jeg skal tenke på det.»

«Hvem heier du på?» spurte Morrigan Jupiter da de spiste middag den kvelden. «Julenissen eller joledronningen?»

«Joledronningen,» sa Jon og forsynte seg med potetmos. «Selvfølgelig.»

Morrigan så surt på ham. «Jeg spurte ikke deg.»

Jon hadde kommet hjem på juleferie noen dager i forveien, og hadde gjort sitt aller beste for å irritere Morrigan hele tiden.

«Nei, du spurte onkel Jupp, men du må jo være dum hvis du ikke ser at han er for joledronningen. Er du helt idiot, eller?»

«Slapp av litt nå, Jon,» sa Jupiter advarende og så strengt på ham.

«Hvorfor det?» glefset Morrigan. «Han har ikke noe grønt på seg. Han har ikke hatt på seg noe grønt i det hele tatt hele uken. Er du blind på begge øynene, eller?»

«Ærlig talt, Mog,» sa Jupiter, og skuffelsen og overraskelsen i stemmen stakk i Morrigan. Magen vrengte seg av dårlig samvittighet, og hun åpnet munnen for å be Jon om unnskyldning, men før hun rakk å si noe, dundret han videre, tilsynelatende helt upåvirket av hvor slem Morrigan hadde vært.

«Han kan selvfølgelig ikke bli sett i grønt,» sa Jon. «Viktige offentlige personer bør virke nøytrale i julen, det er alminnelig folkeskikk. Men hvis du hadde hatt hjerne, ville du ha skjønt at onkel Jupp og jeg foretrekker eleganse og raffinement fremfor grell reklame for forbrukersamfunnet. Julenissen er bare en kapitalistisk tjukkas med flinke PR-folk. Juledronningen har stil.»

Morrigan hadde ikke den fjerneste anelse om hva han mente, men der og da skjønte hun hvem hun skulle heie på. Hun tok det røde båndet opp av lommen og knyttet det i en stram sløyfe rundt hestehalen mens hun stirret trassig på Jon.

«Prøver du liksom å skremme meg med det der, eller?» sa Jon og lo. «Har du tenkt å utfordre meg til duell over middagsbordet? Dessertskjeer ved daggry?»

«Gi dere nå …»

Morrigan vurderte å kaste dessertskjeen sin rett i det selvgode trynet hans. «Hvis joledronningen er så super, hvor er alle julespillene om henne? Og hvorfor er hun ikke å se i en eneste reklame? Julenissen reklamerer for Kling Klang karameller, Doktor Brinkmanns julebrus og Tristan Lefèvres vinterkolleksjon av kasjmirsokker med pomponger. Jeg har aldri sett joledronningen på en reklameplakat. Jeg hadde ikke visst hvem hun var om hun ramlet rett i hodet på meg engang.»

Jupiter sank sammen i stolen. «Kan vi ikke bare være venner, dere?»

«Det er fordi hun har integritet,» sa Jon, pekte på Morrigan med gaffelen og ignorerte onkelen. «Han smellfeite kompisen din og det flygende loppesirkuset hans hadde ikke visst hva integritet var om det ramlet rett i hodet på dem.»

«Nissen er selve bildet på raushet, godhet og … og munterhet!»

«Du bare gjentar det du har hørt på radioen,» mumlet Jon. (Han hadde nesten rett – hun hadde lest det i en avisannonse for en frokostblanding som inneholdt masse sukker og hadde bilde av nissen på esken.) «Det neste blir vel at du påstår at de syke eksperimentene han driver med for å skape selvlysende dyr, bare gjør reinsdyrene enda mer magiske.»

Morrigan smelte hånden i bordet. «Reinsdyrene er magiske. Det med nesen også.» Hun skjøv tallerkenen vekk med en skramlende lyd og stormet ut av rommet. «Og han ble født sånn, tenk!» skrek hun over skulderen.

Ute i gangen kunne hun høre Jupiter sukke. «Ærlig talt, Jon, hvorfor må du og Mog alltid krangle? Jeg hater å måtte megle. Får meg til å føle meg så voksen.» Han uttalte det siste ordet som om det smakte vondt. «Kan dere ikke bare være venner?»

«V-venner?» sprutet Jon ut. Det hørtes ut som om han satte middagen i halsen, og Morrigan likte ganske godt å se for seg akkurat det. «Med det der? Ikke om du så betalte meg.»

Jupiter snakket veldig lavt da han svarte. «Hun er langt hjemmefra, Jon. Du vet hvordan det føles.»

Morrigan rynket pannen. Hvor var Jon fra, egentlig? Hvor var foreldrene hans? Det hadde aldri falt henne inn å spørre … men Jon likte jo ikke at man spurte og gravde heller.

«Men hun er så irriterende, onkel Jupp. Og ærlig talt, jeg fatter ikke hvordan du kan tro at hun kommer til å bli tatt opp i Det vunderlige selskap. Jeg mener, har hun i det hele tatt en –»

Morrigan hadde ikke lyst til å høre mer. Hun la hendene over ørene og løp ned gangen, oppover og oppover vindeltrappen og inn på rommet sitt, der hun kastet seg på sengen (en flott himmelseng denne uken, innhyllet i sølvfargede glitterlenker) og stakk hodet inn under putene.

Morrigan bråvåknet. Hun hadde drømt om oppvisningsprøven igjen. Denne gangen hadde hun stått foran eldstene og prøvd å synge, men det eneste som kom ut av munnen, var papegøyeskrik. Publikum hadde bombardert henne med potetmos.

Hun ble liggende våken og lytte til Devkalionlydene. Hun kunne høre den lette snorkingen til Frank i etasjen over, Fenestra som svarte med hvesing på den andre siden av gangen, og rør som stønnet i etasjene lenger nede. I kaminen brant et sprakende bål – Marta måtte ha tent det etter at hun sovnet.

Det var ganske utrolig hvor vant hun var blitt til alt dette, hvor normalt dette livet føltes nå. Når hun tenkte på at det kunne hende hun ikke ville bestå oppvisningsprøven, på at hun kanskje måtte forlate Ingenlund om bare noen uker, verket det sånn i brystet at hun ble overrasket.

Men det som var mye verre enn å dumme seg ut, mye verre enn å måtte forlate Hotell Devkalion, mye verre enn alt det der, var tanken på hva hun kunne komme til å møte i republikken. Var røyk-og-skyggejegerne der fortsatt, ventet de på henne? Kom familien til å ønske henne velkommen hjem hvis de fikk vite at hun fremdeles var i live? Kunne de beskytte henne dersom jegerne kom tilbake for å gjøre ende på henne?

Lyder fra korridoren rev Morrigan brått ut av grubleriene. Et dunk da noen snublet opp det siste trappetrinnet. Et plask. Et hviskende banneord. Hun slengte av seg sengetøyet og listet seg bort til den åpne døren.

I det svake lampelyset i korridoren så hun et tomt glass og en dam med melk på gulvet. Jon satt på alle fire og forsøkte forgjeves å tørke opp sølet med flaket på nattskjorten. Uten et ord hentet Morrigan et håndkle på badet sitt, tok det med seg ut og satte seg på kne for å hjelpe til.

«Det går bra,» mumlet han. «Jeg ordner det. Håndkleet ditt blir skittent.»

«Nattskjorten din blir skitten,» svarte hun og slo hendene hans vekk. Han satte seg på huk og lot henne gjøre seg ferdig.

«Sånn,» hvisket hun da hun hadde fått tørket opp alt. «Du kan legge dette i skittentøy … – hva er det? Hva glor du på?»

Det var noe velkjent ved ansiktsuttrykket til Jon. Hun hadde møtt blikk som dette hele livet hjemme i Sjakkelfoss. Det uttrykte frykt og mistro, blandet med motvillig nysgjerrighet og et ørlite snev av foraktelig avsky. Men det var likevel ikke det mest opprørende ved ansiktet hans.

«Øynene dine er helt normale!» utbrøt hun, reiste seg brått og glemte å hviske. Han gjorde det samme, noe mindre elegant, og gikk nesten over ende mens han fortsatte å glane med åpen munn. Den svarte skinnlappen var ikke å se – to oppsperrede brune øyne var som låst til Morrigan. «Din bedrager! Du er jo ikke halvblind i det hele tatt. Hvorfor later du som om du er det? Vet Jupiter det?»

Jon sa ingenting.

«Jon, slutt å stirre og svar!»

Plutselig lød det skritt i trappen, og ansiktet til Jupiter kom til syne, skrukkete av søvn. «Hva er dette bråket? Vi har gjester som prøver å –» Han så på Jon, som fortsatt ikke hadde tatt blikket fra Morrigan. «Jon?» sa han lavt.

«Visste du det?» spurte Morrigan. «Visste du at han ikke trenger lapp over øyet?»

Jupiter svarte ikke. Han ristet varsomt i skulderen til nevøen, og da virket det som om Jon endelig kom til seg selv. Han pekte på Morrigan med en dirrende hånd, og Jupiter la hånden rundt den.

«En kopp te, tror jeg. Kom.» Han begynte å leie Jon med seg ned trappen. «Gå og legg deg igjen, Mog.»

Haken til Morrigan ramlet ned på brystet. «Jeg? Hvorfor skal jeg gå og legge meg igjen? Det er han som har latt som om han er halvblind.»

Jupiter pustet skarpt inn gjennom nesen, og ansiktet var plutselig rasende. «Morrigan!» hvisket han hest. «Gå og legg deg. Jeg vil ikke høre et ord til om dette. Er det forstått? Ikke et eneste ord.»

Morrigan rykket til. Så hardt hadde Jupiter aldri snakket til henne før. Noe i henne hadde lyst til å protestere, til å forlange en forklaring på oppførselen til Jon, men ett blikk på det harmdirrende ansiktet til fadderen var nok til at ordene døde på leppene.

Jon var halvveis nede i trappen da han snudde seg. Blikket lyste av forvirring.

Du er ikke den eneste, tenkte Morrigan ulykkelig da hun lukket døren til rommet sitt, slapp det melkevåte håndkleet i badekaret og krøp til køys igjen.

Julaften var frisk og kald, og det lå spenning i luften. Det var som om Hotell Devkalion vibrerte av godt humør mens så vel gjester som ansatte gjorde seg klare til bataljen som skulle finne sted på Tapperhetsplassen midt i Gamlebyen.

«Lystig jul, Suppedas,» sa Morrigan da hun gikk forbi conciergeskranken og plinget to ganger med bjellen.

«Lystig jul til deg, frøken Morrigan. Og glad joletid også!»

Foajeen var fylt av lyd og varme. Gjestene mesket seg med romkuler og eggetoddi mens de ventet på at Jupiter skulle gi tegn til at det var på tide å dra.

«Bare et bånd, frøken Morrigan?» spurte Chanda Kali. Madame Chanda hadde grønne korketrekkerkrøller, dinglende smaragdøredobber, matchende smaragdhalsbånd og skoggrønn fløyelskappe. Hun bet seg i leppen mens hun gransket Morrigans svarte kjole, svarte kåpe og svarte snørestøvler. «Jeg har en henrivende karmosinrød hatt som kanskje ville passe på det vesle hodet ditt. Eller et rubinhalskjede? Jeg har tolv. Du kan få et av dem til odel og eie!»

«Nei takk, madame Chanda,» sa Morrigan, som syntes båndet var festlig nok i massevis.

For ørtende gang den dagen ønsket hun at hun kunne sett bataljen sammen med Hagbart. Familien Rask feiret jul i Høylandet annethvert år, og Hagbart hadde reist fra Ingenlund dagen før etter å ha avlagt nok et løfte om å holde munn om Esra Skrall. Morrigan hadde lovet å skyve alle tanker på det bekymringsfulle mysteriet med lærlingplassen hos Skrall ut av hodet og ha en fin jul. Men like fullt håpet hun innerst inne at hun ikke skulle støte på Jahr igjen før oppvisningsprøven.

Hun sto et stykke oppe i trappen og så på hotellets ansatte, og var nødt til å vedgå at de hadde feststil i bøtter og spann. Vampyrdvergen Frank hadde lakkert neglene røde, sånn at de sto til det røde fôret i kappen hans, og Suppedas hadde pyntet seg i lag på lag med skotskrutete plagg og glitter i rødt. Marta viste sin troskap til joledronningen med lekker grønn kåpe og matchende skjerf. Kalle hadde ertegrønn tweedjakke og sjåførlue, enda han hadde fri i kveld.

Klokken begynte å slå, og Jupiter fikk alle ut i forgården, der en rekke elegante vogner ventet på å kjøre dem til den store begivenheten. Da Morrigan gikk forbi ham, blunket han til henne og ga henne en vennlig dult. Nå var det tre dager siden det med Jon, og Jupiter hadde fortsatt ikke sagt et ord om saken. Morrigan hadde gjort som ham, enda hun hadde fryktelig lyst til å spørre om øyelappen til Jon.

Ikke i kveld. Hun skulle ikke ødelegge julaften.

Morrigan hadde trodd at Tapperhetsplassen ville være et virvlende hav av rødt og grønt, men i stedet så hun store områder med hver sin farge, der nissetilhengere og dronningtilhengere samlet seg i hopetall, ropte slagord og forsøkte å synge høyere enn de andre. I samme øyeblikk som refrenget på «Ode til en lystig tjukkas» eller «Du lystig glitrende tre» eksploderte fra en rød sone, satte en grønn sone like ved i gang med «Joletidhymnen» eller «Jeg jubler høyt og grønt». Jupiter fant en plass mellom to grupper, sånn at Morrigan kunne stå sammen med de røde og Jon kunne stå sammen med de grønne og Jupiter selv kunne plassere seg mellom dem for å forhindre slagsmål.

«Du ser ut som en brokkoli,» sa Morrigan til Jon og skar en grimase mot den forseggjorte grønne hatten som raget opp over hodet på ham som en kunstnerisk minieksplosjon. Og i tilfelle han ikke fikk med seg poenget, la hun til: «En skikkelig teit brokkoli.»

«Man kan i alle fall se klart og tydelig at jeg støtter joledronningen,» sa Jon og rettet på lappen som nok en gang dekket det venstre øyet. Morrigan måtte bite seg i tungen for å la være å spørre hvorfor han brukte den i det hele tatt, siden han åpenbart hadde to velfungerende øyne. Hun hadde nesten ikke sett ham siden det som skjedde i gangen, og hun var ikke sikker på om han unngikk henne, eller om Jupiter hadde holdt dem fra hverandre med vilje. «Du har bare det latterlige lille båndet, ser jeg. Er det fordi du synes det er flaut at folk skal se at du heier på en sykelig overvektig fyr som bryter seg inn hos folk og holder smånisser som slaver?»

«Det eneste jeg synes er flaut, er at folk får se meg sammen med den dødsekle hatten.»

«Ding, ding, ding,» sa Jupiter og holdt hendene opp så de dannet en T. Han så megetsigende på Jon. «Time-out, vær så snill, ellers blir jeg – Åå! Nå starter det!»

Stillheten senket seg. Folk pekte mot himmelen i nord, der en ruvende skikkelse kom til syne i mørket. Morrigan holdt pusten og kjente endelig hvor spent hun var. Jubelen steg i de røde områdene da julenissen kom susende ned mot Tapperhetsplassen mens de ni flygende reinsdyrene gjennomførte en imponerende loop og landet elegant på en scene midt på plassen. To smånisser hoppet ut av sleden, vinket som gale til folkemengden og minnet litt om publikumsoppvarmere på en trollkamp der de egget folk til å juble høyere og høyere for den lystige mannen med det hvite skjegget som heiste seg ut av den blankpolerte mahognisleden med rødt fløyelsfôr.

Morrigan gliste. Hun måtte innrømme at hun var fornøyd med å ha bestemt seg for å heie på julenissen. De praktfulle reinsdyrene stampet med beina og ristet på de flotte gevirene mens skyer av isluft skjøt ut av neseborene. Smånissene hoppet opp og ned mens folkemengden brølte og jublet for nissen, som vinket og pekte på tilfeldige mennesker i mengden som om de var gamle venner han akkurat hadde fått øye på. Én mann besvimte faktisk da han ble pekt på. Morrigan avgjorde at nissen var en rockestjerne.

Hun snudde seg mot Jon og følte seg skikkelig selvtilfreds, men Jon bare trakk på skuldrene.

«Bare vent,» sa han med et overlegent smil og så mot sørenden av plassen.

Hun måtte ikke vente lenge. Bare noen sekunder senere delte folkehavet seg for noe som først så ut til å være et lite, rimdekket fjell, men viste seg å være den tre meter høye snøhunden som kom gående gjennom en trollbundet folkemengde. På ryggen hans sto en stolt, vakker kvinne og så utover plassen, der stillheten hadde senket seg igjen.

Morrigan måtte kjempe hardt for ikke å si Åååå. Det Jon hadde sagt om joledronningen, var sant, alt sammen. Hun var den mest elegante kvinnen Morrigan noen gang hadde sett. Hun hadde stil.

Dronningens gjennomskinnelige, blekgrønne kjole flagret grasiøst bak henne og fløt som silke under vann. Håret hang i myke, skimrende bølger til nedenfor midjen, og i likhet med pelsen til den praktfulle hunden hadde det samme farge som nysnø. Leppene var bleke og blodløse, og smilet var intet mindre enn en skinnende rekke av hvite tenner og glitrende øyne som hadde samme virkning som en lyskaster og la alt rundt henne i skygge. Folkemengden som var samlet på Tapperhetsplassen, ga fra seg et enstemmig sukk av fryd der hun nærmest svevde mot scenen.

Morrigan trengte ikke se på Jon. Hun kunne kjenne selvgodheten stråle ut fra ham.

Joledronningen steg opp på scenen og nikket til julenissen, som nikket tilbake. Et øyeblikk skjedde ingenting. Så hevet joledronningen ansiktet mot himmelen og ble stående helt stille.

«Så er vi i gang,» hvisket Jupiter.

Først var det helt svakt, bare en ringlende lyd, som vindklokker eller glass. Morrigan så målløs på at alle de strålende klare stjernene over Ingenlund strålte enda klarere, gled over i hverandre og flyttet på seg helt til de, så utrolig det enn var, så ut som en million ørsmå sølvklokker som speilet lyset fra byen. En komplisert klokkesymfoni fylte luften. Morrigan så på stjerneklokkene, åndeløs og henført, helt til hver og en plinget sitt siste pling og nok en gang forvandlet seg til en stjerne i det fjerne.

Den fantastiske oppvisningen ble fulgt av tre sekunders imponert stillhet, før hver eneste grønne tilhenger på plassen eksploderte i lidenskapelig applaus. Det var til og med noen av de røde som klappet, om enn motvillig. Morrigan hadde lyst til å juble høyt, så henrykt var hun over joledronningens trolldom, men tanken på å gi Jon den gleden var uutholdelig. Hun holdt munn.

Nå var alle øyne klistret til julenissen, som gned hendene mot hverandre og dreide rundt i ring for å granske Tapperhetsplassen. Han begynte å peke litt hit og dit, og først trodde Morrigan at det var den rockestjernegreia igjen, men så begynte folk hist og her i publikum å hvine og snuble i hverandre. På alle disse stedene var et enormt grantre på vei opp av bakken i full fart, og trærne dyttet folk unna mens de vokste og vokste – to meter, så fire meter, så ti, så femten, helt til kanskje ti eller tolv nåletrær ruvet tjue meter over plassen.

Morrigan smilte bredt og begynte å klappe, men nissen var ikke ferdig. Han knipset med de butte fingrene, og plutselig spratt store, blanke kuler i rødt og gull frem fra greinene, og tusenvis av bitte små lys gnistret mellom nålene. De røde tilhengerne gikk helt av skaftet.

Det var umulig å se hva Jon tenkte. Han holdt blikket festet på joledronningen og ventet på hennes reaksjon.

Dronningen kikket på nissens verk og smilte rolig, og så gjorde hun en håndbevegelse mot hvert tre etter tur. På tegn fra henne kom mengder av hvite duer frem mellom greinene og flokket seg sammen så de dannet en diger, dirrende sky av vinger. De fløy i vidunderlige formasjoner og gled sammen til et snøfnugg, så til en stjerne, så en bjelle, så et tre, og til slutt et fredstegn, før de fløy av gårde mot horisonten til tordnende applaus.

Julenissen gjorde tegn til smånissene, som spratt opp i sleden, der to digre, skumle kanoner pekte mot folkemengden på hver sin side. Morrigan kikket opp på Jupiter og lurte på om det der egentlig var lovlig, men han virket helt uberørt. Han så i grunnen mest ut som om han kjedet seg.

«Tok han ikke denne i fjor også?» spurte han og dultet til nevøen.

Jon snøftet. «Akkurat som ventet. Lefler med folks grådighet.»

«Hysj,» sa Morrigan og kjørte albuen inn i siden på Jon for å understreke poenget. Greit, kanskje de hadde sett det før, men hun ville ikke gå glipp av et eneste sekund.

Kanonene ble avfyrt med et høyt smell, og enda et, og enda et, da smånissene sendte ut runde etter runde av godteri pakket inn i fargerik folie utover Tapperhetsplassen. Både voksne og barn kravlet rundt på bakken og hoppet opp for å fange dem i luften, og snart ropte alle av begeistring med munnen full av myke karameller, Morrigan også.

Dronningen snudde seg mot snøhunden, som tasset majestetisk mot scenen med hodet høyt hevet og de klare, blå øynene festet på sin herskerinne. Da hun strakte armen opp og klødde ham bak ørene, hevet han hodet og ulte mot månen. Det var et langt, nifst ul, og hver eneste hund i Ingenlund var raskt ute med å følge opp, som et uhyggelig kor av ulver. Morrigan kjente noe flagre lett mot håret.

«Snø,» hvisket hun.

Ørsmå, stivfrosne hvite flak danset og virvlet gjennom luften og landet varsomt på nesen og skuldrene og håndflatene hun vendte mot himmelen. Morrigan hadde aldri sett ekte snø før. Hun kjente gleden vokse i brystet og fylle hele kroppen som om hun var en ballong. Det var like før hun grep tak i frakken til Jupiter av frykt for å sveve av gårde av bare henrykkelse.

Et langt øyeblikk var publikum helt stille, bortsett fra forsiktige gisp og hviskelyder. Så eksploderte plassen i hurrarop og applaus, og røde og grønne jublet sammen og hadde glemt hele rivaliseringen.

Nissen klappet også, smilte og stakk tungen ut for å fange et snøfnugg. Joledronningen lo.

«Nå kommer den store finalen,» sa Jupiter. «Frem med lysene, dere.»

Morrigan og Jon stakk hendene i lommene og tok opp de hvite vokslysene Jupiter hadde gitt dem tidligere på kvelden. Morrigan hermet etter Jon og strakte lyset sitt høyt opp i luften. En bølge av begeistret mumling rullet over plassen da alle rundt dem gjorde det samme.

Det virket som om alle visste hva som skulle skje, og småbarna kniste og dultet til hverandre da nissen klødde seg teatralsk i skjegget og lot som om han måtte gi tapt og ikke ante hva han nå skulle gjøre.

Så lot det til at han fikk en idé. Han klappet henrykt i hendene og slo ut med armene mot folkemengden mens han virvlet rundt og rundt. Lysene ble tent, ett etter ett, raskere og raskere i en spiral utover fra scenen, en lang, brølende flamme som våknet til liv helt av seg selv, til Tapperhetsplassen var full av latter og gyllent lys.

Julenissen og joledronningen omfavnet hverandre som gamle venner, smilte og kysset hverandre på kinnet. Reinsdyrene samlet seg rundt snøhunden og gned halsen mot ham mens han lekende glefset etter gevirene deres og slikket dem i ansiktet. Smånissene kastet seg ned foran føttene til joledronningen.

De røde og grønne områdene i folkemengden gled sammen i et virvar av bevegelse. Nisse- og dronningtilhengere byttet klesplagg – en karmosinrød vott mot et salviegrønt skjerf, en fuksiarød blomst mot en smaragdgrønn lue – helt til det ikke gikk an å se hvem noen egentlig heiet på. Marta gikk ned på kne og tilbød Frank skjerfet sitt, og til gjengjeld draperte han en glitterlenke rundt stuepikens hode. Madame Chanda tok den røde, skotskrutete tversoversløyfen til Suppedas, som rødmet da hun festet smaragdhalsbåndet sitt rundt halsen på ham.

Jon tok av seg den latterlige hatten sin og trakk på skuldrene da han rakte den til Morrigan. «Den greia med vokslysene var ganske bra, da.»

«Ja,» nikket hun. «Men snøen var det aller beste.» Hun trakk det røde båndet ut av håret og bandt det i en sløyfe rundt håndleddet hans. Han så på det og gliste. «Men vent,» sa Morrigan. «Hvem vant mot hvem?»

«Over hvem, heter det. Og ingen vant over noen,» sa Jupiter der han gikk foran dem på vei ut av plassen. «De erklærte våpenhvile, akkurat som de gjør hvert eneste år, og nå skal de dra og gjøre som de pleier, dele ut gaver og få det til å snø i hele Fristaten. D’er så flott atte. Vil noen ha kandiserte plommer?» Han løp i forveien til plommeboden og ba om å få tjue stykker i en brun papirpose.

«Så ingen vinner?» spurte Morrigan. Hun kunne ikke noe for det, hun følte seg litt snytt.

«Nå tuller du. Både gaver og snø?» sa Jon og lo da han kastet en snøball på ryggen til Jupiter. «Alle vinner.»

De bestemte seg for å gå hjem, vinket vognene av gårde og bombarderte hverandre med snøballer til de var så våte og utslitt at de ikke orket mer. Morrigan fikk sitte på ryggen til Jupiter resten av veien, mens Jon skled og skrenset fornøyd langs de glatte fortauene. I fellesskap greide de å fortære hele posen med kandiserte plommer og kom hjem til Devkalion førti minutter senere med stivfrosne fingre og lilla tunger.

«Tror du nissen har vært her nå?» spurte Morrigan Jon da de trasket opp trappen, og slikket vekk litt lilla sukker fra munnviken.

«Nei. Han kommer bare når du sover, for han har det for travelt til å prate. Så skynd deg å legge deg.» Han skjøv henne nedover gangen og gliste. «Natt’a.»

«Natt’a, brokkolihode.»

Jon lo da han forsvant inn på rommet sitt.

KAPITTEL ATTEN

En nesten gledelig jul

Juledagen våknet Morrigan til lukten av kanel, sitrus og peisbål. Det gnistret muntert i kaminen, og på sengegavlen hang en diger, rød julestrømpe som var proppfull av godsaker.

Hun snudde den opp ned, og ut i fanget drysset en skatt av sjokolade, klementiner og pepperkaker, et skinnende rosa granateple, et strikkeskjerf som så ut som en rev, røde votter, en gull og fiolett boks med Pakulskis kandiserte plommer, en liten bok med lerretsbind som het Fagerdals folkeeventyr, en kortstokk der baksiden av kortene var sølvfarget, og en hårbørste av tre med en malt ballerina på håndtaket. Så mye bare til henne! Julenissen hadde overgått seg selv.

Morrigan tok på seg de myke strikkevottene, holdt dem mot kinnene og tenkte på tidligere juler, som hadde hatt langt mindre å by på. Familien Kråkh drev ikke så mye med gaver. En gang for mange år siden hadde hun tatt mot til seg og spurt Korvus om hun kanskje kunne få en overraskelse til jul det året, og ble overlykkelig da han sa ja. Morrigan hadde gledet seg i ukevis da hun spratt ut av sengen på juledagen, ivrig etter å se hva som hadde dukket opp på rommet hennes i løpet av natten, og fant en konvolutt ved fotenden av sengen. Den inneholdt en spesifisert regning på hver eneste øre Korvus hadde brukt på erstatninger til Folkeregisterets avdeling for forbannede barn på grunn av henne det siste året.

Han hadde i det minste ikke løyet. Det var en overraskelse.

Da Morrigan rev gullfolien av en sjokolademynt med tennene, fløy døren opp, og inn ruslet Jon med et ark i den ene hånden og julestrømpen sin i den andre.

«Lystig jul!» sa Morrigan. Og la nesten til Og nå kan du gå ut igjen og banke på, men fant ut at hun var i altfor god julestemning til å bli sur.

«Gledelig jolebud til deg.» Jon dumpet ned på sengen, rakte henne brevet, satte seg til rette og helte ut innholdet i strømpen sin i en haug. Han valgte seg en pepperkakehund og røsket hodet av den. «Bare at det ikke er helt gledelig, for onkel Jupp måtte reise bort.»

«På juledagen?» spurte Morrigan og leste lappen.

Viktige ting å ordne i Ma Wei. Kommer tilbake til lunsj. Dra ut og ak med Mog for meg.

J.

«Hva er Ma Wei?»

Jon svelget en bit pepperkake. «Et av midtrikene. Sikkert bare en annen utforsker som har kommet for sent til den avtalte portalen hjem. Han blir alltid kalt ut på juledagen for å hjelpe en eller annen idiot. Æsj – her, du kan få dette.» Han rakte Morrigan granateplet fra strømpen sin med en grimase, og hun slengte til ham noen av klementinene sine som takk.

«Du trenger ikke dra ut og ake med meg, altså.» Hun tok en bit av en ny sjokolade og trakk på skuldrene. «Jeg har ikke kjelke engang.»

«Hva tror du det der er, liksom, en ponni?» sa Jon og nikket mot kaminen.

Morrigan kikket over fotenden av sengen og så en skinnende grønn kjelke med gullsløyfe rundt. På gavelappen sto det Lystig jul, Mog.

«Åh,» gispet hun og ble helt overveldet. Hun hadde aldri i sitt liv fått så mange gaver.

«Min er rød,» sa Jon og himlet med øyet. «Han tror han er morsom.»

Jupiter rakk ikke hjem i tide verken til lunsj eller middag, men sendte et beklagende brev med bud. Morrigan ville nok ha vært skuffet over at han ikke var der hvis hun ikke hadde vært altfor opptatt med å ha sitt livs beste jul.

Dagen kom med kraftig, virvlende snøvær, en hilsen fra joledronningen. Jon og Morrigan var ute og akte i Gallebergåsen like ved hele formiddagen, suste ned bakken igjen og igjen og hadde tidenes snøballkrig mot andre barn fra nabolaget.

De trasket tilbake til Devkalion midt på dagen, akkurat i tide til å spise lunsj i den store spisesalen. Lange bord stønnet under vekten av glaserte skinker, røkte fasaner og helstekte gjess, fat med store, grønne rosenkål med bacon og kastanjer, gyllenstekte poteter og honningglasert pastinakk, sausenebber fulle av fyldig saus, smuldrende oster og flettebrød, knallrøde krabbeklør og glinsende østers på is.

Morrigan og Jon var fast bestemt på å smake på alt sammen (kanskje bortsett fra østersene), men begge to ga opp halvveis, gikk og la seg i Røykesalongen (peppermynterøyk, for å lette fordøyelsen) og erklærte at de aldri skulle spise en eneste matbit til i hele sitt liv. Et kvarter etter var Jon like fullt travelt opptatt med å pløye seg gjennom en diger skål med lag på lag av sukkerbrød, vaniljesaus, fruktsalat og krem, pluss to små krydrede fruktpaier, mens Morrigan fortærte en luftig, hvit marengs med krem og bjørnebær.

Da Jon hadde gått tilbake til spisesalen for tredje gang, og Morrigan lå på en hjørnesofa og åndet inn den beroligende mintgrønne dampen, hørte hun noen komme inn i salongen.

«Det er ikke det at jeg ikke stoler på ham,» sa en mannsstemme. «Han vet helt sikkert hva han gjør. Fyren er et geni.»

Morrigan åpnet øynene søvnig. Hun kunne så vidt skjelne to skikkelser gjennom de tette bølgene av røyk som strømmet ut fra veggene – elegante madame Chanda iført flagrende rød og grønn silke, og kvikke, hvithårete Suppedas Brun i julekilten sin.

«Smartere enn han har godt av,» nikket madame Chanda. «Men han er ikke immun mot tabber, Susse. Han er bare et menneske.»

Morrigan lurte døsig på om hun burde si fra at de ikke var alene. Hun skulle til å kremte da –

«Hvorfor Morrigan?» sa Suppedas. «Av alle kandidatene han kunne ha valgt – hvorfor henne? Hvor er evnen hennes?»

«Hun er jo en søt pike –»

«Apselutt, apselutt. Super lita ei. Førsteklasses jentunge. Men hva får Jupiter til å tru at hun er noe for Det vunderlige selskap?»

«Du vet da hvordan Jupiter er,» sa madame Chanda. «Han påtar seg jo stadig vekk oppgaver ingen andre vil ha. Han var den første som besteg Løyerligfjell, vet du. Og han dundret inn i det trollinfiserte riket som ingen andre i Utforskerforbundet ville ta i med en hundre meters ildtang.»

Conciergen klukklo. «Jepp, og bare se på dette stedet. Det var en ruin da han fant det. Han ville ha seg ei lita hobby, og nå er det det flotteste hotellet i hele Ingenlund.» Det var en alvorlig undertone i stemmen. «Men man kan ikke ha et barn som hobby.»

«Nei,» nikket madame Chanda. «Hvis han hadde mislyktes med Devkalion, så ville det i det minste ikke ha gjort så mye. Man kan ikke såre et hotell.»

De ble stille. Morrigan stivnet og holdt pusten. Et øyeblikk ble hun redd for at de hadde fått øye på henne gjennom skyene av peppermynterøyk.

Etter en liten stund sukket Suppedas tungt. «Jeg vet vi burde la være å bry oss, Chanda, men jeg bare bekymrer meg for den stakkars vesla. Jeg tror han sender henne rett inn i et fryktelig nederlag.»

«Det er verre enn som så,» la madame Chanda til i en illevarslende tone. «Tenk hva Jupiter risikerer hvis stinker’n finner ut at hun er her ulovlig. Det er forræderi. Han kan havne i fengsel, Suppedas. Hans gode rykte, karrieren … borte vekk. Og ikke bare det, men –»

«Devkalion,» fullførte Suppedas dystert. «Hvis han ikke er forsiktig, kommer han til å miste Devkalion. Og hvor skal alle vi andre gjøre av oss da?»

Det var ikke noen overraskelse for Morrigan at det endte med at hun vandret rundt i gangene på Hotell Devkalion midt på natten og forsøkte å bli kvitt både mageknip og vonde drømmer.

Det var langt over midnatt da hun oppdaget at døren til kontoret til Jupiter sto på gløtt. Hun tittet inn. Han satt i en skinnlenestol ved peisen, og på bordet ved siden av ham sto en dampende tekanne og to små dekorerte glass. Han så ikke opp engang. «Kom inn, du, Mog.»

Jupiter skjenket te – mynte, med virvlende grønne blader – og rørte ut en sukkerbit i glasset til Morrigan. Han kastet et raskt blikk på ansiktet hennes da hun satte seg i stolen overfor ham. Hun syntes han så sliten ut.

«Mareritt igjen.» Det var ikke et spørsmål. «Du er fortsatt bekymret for oppvisningsprøven.»

Morrigan tok en slurk te og sa ingenting. Hun var vant til det nå, at han alltid visste om sånne ting.

Nok en gang hadde hun drømt om dundrende nederlag. Men denne gangen hadde det ikke endt med hånlige tilrop og buing fra publikum, marerittet hadde fortsatt da en lang rekke fæle, siklende troll marsjerte inn i Trollosseum med klubber, antagelig for å slå Morrigan i hjel og gjøre en ende på lidelsene hennes.

«Prøven er neste lørdag,» sa hun megetsigende og håpet det omsider skulle få ham til å fortelle hva hun egentlig skulle gjøre, hvordan det var meningen at hun skulle opptre.

Han sukket. «Slutt å bekymre deg sånn.»

«Det sier du alltid.»

«Det kommer til å gå bra.»

«Det sier du også alltid.»

«Fordi det er sant.»

«Men jeg har ikke noe talent!» sa hun og kom i skade for å søle te nedover nattkjolen. «Hvorfor holder jeg egentlig på med disse opptaksprøvene når jeg aldri kommer til å bli tatt opp i selskapet? Jeg kan ikke ri på drager eller – eller – synge som en engel. Jeg kan ingenting.» Morrigan oppdaget at da hun først begynte å ramse opp alle bekymringene sine, greide hun ikke å slutte. «Hva hvis stinker’n finner ut at jeg er her ulovlig? De kommer til å kaste meg ut og sette deg i fengsel. De kommer til å ta fra deg Devkalion. Du – ditt gode rykte – karrieren din –» Ordene satte seg fast i stemmen. «Du kan ikke sette alt det på spill bare for min skyld! Hva med de ansatte? Hva med Jon? Du kan ikke ta deg av ham hvis du er i fengsel. Og hva med –» Hun mistet tråden og stanset.

Jupiter ventet på at hun skulle fortsette, og smilte høflig bak glasset med myntete. Det gjorde Morrigan enda sintere. Var han i det hele tatt opptatt av om hun kom til å bli tatt opp i selskapet? Eller var dette bare noe han gjorde for moros skyld? Var Morrigan bare en … hobby?

Tanken fikk noe til å vokse i henne, lik et dyr som var trengt inn i et hjørne og gikk opp på bakbeina, klar til å presse seg ut av brystet hennes. Hun satte fra seg glasset. Det skramlet på brettet.

«Jeg vil hjem.»

Ordene var ute av munnen, lave og mørke, før hun hadde rukket å tenke på å si dem. De hang tungt i luften.

«Hjem?»

«Hjem til Sjakkelfoss,» understreket hun, selv om hun visste at Jupiter skjønte akkurat hva hun mente. Han var blitt veldig stille. «Jeg vil hjem. Nå. I natt. Jeg vil fortelle familien min at jeg lever. Jeg vil ikke bli medlem av Det vunderlige selskap, og jeg vil ikke –» Ordene nektet å gli lett over tungen, de kjempet imot for hver eneste stavelse. «Jeg vil ikke bo på Hotell Devkalion lenger.»

Det siste var ikke sant, men hun tenkte at det ville bli lettere hvis Jupiter trodde det.

Morrigan elsket Devkalion, men uansett hvor mange rom og korridorer og etasjer bygningen hadde, kom den aldri til å være stor nok til å romme hennes stadig større frykt for oppvisningsprøven. Uroen føltes som et uhyre, som spøkelset som hjemsøkte Devkalions vegger, og sivet inn i margen på henne som en vinter, så hun aldri følte seg virkelig varm.

Hun ventet på at Jupiter skulle si noe. Ansiktet hans var uttrykksløst, og så urørlig at hun trodde det kunne komme til å sprekke som en porselensmaske. Han satt lenge og så inn i peisbålet.

«Ja vel,» sa han til slutt. Stemmen var mild. «Da drar vi med en gang.»

KAPITTEL NITTEN

Spindelslørlinjen

«Er det langt igjen?»

«Ikke så veldig. Heng med.» Jupiter marsjerte bortover den lurvete tunnelen med skittenhvite fliser og flakkende taklamper i sitt vanlige tempo, mens Morrigan småløp for å holde tritt. Innimellom kikket hun opp på ansiktet hans, men greide ikke å tolke noe ut av det.

Han hadde knapt sagt et ord, bortsett fra å gi Fenestra beskjed om hvor de skulle. Magnifikatten hadde sett bekymret og – til Morrigans overraskelse – lei seg ut. Hun sa ingenting, men da Morrigan fulgte etter Jupiter ut av døren, dultet Fen varsomt til henne med det grå hodet og laget en lav, sørgmodig lyd. Morrigan blunket iherdig, holdt hardt rundt oljelerretsparaplyen sin og så seg ikke tilbake.

De hadde trasket gjennom de mørke gatene, hoppet på plyksbanen til nærmeste vundergrunnsstasjon, og så begynte de å gå nedover gjennom de labyrintlignende tunnelene og trappene. De gikk gjennom skjulte dører inn i mørke, skitne korridorer og fulgte en rute Morrigan aldri hadde tatt før, men Jupiter så ut til å kunne utenat.

Tjue minutter og utallige skjulte veier senere gjorde de en skarp sving og kom til en tom perrong. Plakatene på veggen var falmet, sprukne og gammeldagse, og reklamerte for produkter Morrigan aldri hadde hørt om.

Et skilt over hodet på dem fortalte at herfra gikk Spindelslørlinjen.

«Er du sikker på dette?» Jupiter holdt blikket festet på det flislagte gulvet. Selv om han snakket lavt, ga stemmen gjenlyd i det store rommet. «Du trenger ikke dra.»

«Jeg vet det,» sa Morrigan. Hun tenkte på Hagbart, på at hun ikke hadde fått sagt ha det til ham, til sin beste venn – og på Jon, som lå og sov trygt på Devkalion og kom til å våkne og oppdage at hun var vekk – og ble plutselig lei seg. Hun skjøv det unna, la lokk på det. Hun kunne ikke bli der og se Jupiter miste alt han hadde, på grunn av henne. «Jeg er sikker.»

Jupiter nikket og strakte hånden ut for å ta fra henne paraplyen. Morrigan slapp ikke taket. «Kan jeg ikke beholde –»

«Den må bli igjen her. Beklager.»

Morrigan slapp den. Da Jupiter hengte paraplyen med sølvhåndtaket på et rekkverk på perrongen, kjente hun en dump, bitter skuffelse. Den hadde tross alt vært en bursdagspresang, og hun hadde så mange gode minner knyttet til den. Å hoppe ned fra taket til Devkalion, å suse gjennom Gamlebyen på plyksbanen. Å låse opp Skyggesalen. (Da Morrigan endelig spurte Jupiter om det, innrømmet han at han hadde tenkt at det ville være morsomt, og hadde ventet i en evighet på at hun skulle skjønne at hun hadde en hemmelig nøkkel til et hemmelig rom. Hadde hun bare vært litt mer nysgjerrig av seg, sa han, ville hun ha funnet det mye før.)

«Klar?» Han tok henne i hånden, og så skrittet de over den gule streken og helt ut på kanten av perrongen. «Lukk øynene. Hold dem lukket.»

Morrigan lukket øynene. Luften var stille. De sto der en stund i taushet.

Så hørte hun en lyd i det fjerne, en lyd som ble høyere og høyere da et tog raskt satte farten opp. Hun kjente et vusj av kald luft fra tunnelen, og så hørte hun toget stanse rett foran seg og åpnet dørene.

«Uforferdet, Morrigan Kråkh.» Jupiter klemte hånden hennes og førte henne inn i toget.

«Kan jeg åpne øynene nå?»

«Ikke ennå.»

«Hvor skal vi? Hva er Spindelslørlinjen? Kan vi ta den helt til Sjakkelfoss, eller må vi bytte?»

«Hysj.» Han klemte hånden hennes igjen.

Turen var kort – bare noen minutter – men Morrigan kjente at hun ble kvalm der toget vugget fra side til side. Hun ønsket hun kunne åpne øynene.

Toget stoppet. Dørene gikk opp. Morrigan og Jupiter steg ut i kald, skarp luft som luktet regn og søle.

«Åpne øynene.»

Frykten verket i hjertet da Morrigan oppdaget at hun sto foran inngangsdøren til Kråkheslottet. Hun var hjemme.

Det var dette du ville, sa hun til seg selv.

På bare noen minutter hadde Spindelslørlinjen fraktet henne helt fra Ingenlund til Sjakkelfoss. Morrigan snudde seg. Toget var vekk. Bak henne var det ikke annet å se enn den høye smijernsporten som skilte Kråkheslottet fra skogen utenfor. Hun ristet på hodet. Det var ikke mulig.

En velkjent dørhammer i sølv, formet som en ravn, stirret ned på henne. Hun hevet hånden for å banke på, men Jupiter vandret rett gjennom den solide tredøren og forsvant.

«Umulig,» gispet hun.

Hånden til Jupiter strakte seg ut gjennom døren igjen og trakk henne inn i den svakt opplyste hallen i barndomshjemmet.

«Hvordan kunne – hvordan – hva skjedde nå?»

Jupiter sendte henne et sideblikk. «Strengt tatt er vi fortsatt i Ingenlund. Det vil si, kroppene våre er det. Spindelslørlinjen skal egentlig være ute av funksjon, men som multirikeutforsker med sikkerhetsklarering på niende nivå har jeg … visse privilegier.»

Morrigan lurte på om dette var et «privilegium» av det slaget han kunne bli arrestert for. «Hvordan kan vi fortsatt være i Ingenlund? Vi står i huset til bestemor.»

«Ikke akkurat. Vi reiser i spindelsløret.»

«Hva er det?»

«Det er alt, det er … hvordan skal jeg forklare det?» Han stanset, trakk pusten dypt inn og så opp. Morrigan husket at han hadde forsøkt å forklare henne det en gang før, uten å greie det. «Alle er en del av spindelsløret, og spindelsløret er overalt rundt oss. De tingene jeg kan se – marerittene dine, for eksempel, eller historien om en viss grønn tekanne – finnes i spindelsløret, alle sammen, som ørsmå, usynlige tråder som er spunnet sammen i en enorm, skjult vev som knytter alt sammen. Spindelslørlinjen gir oss rett og slett en mulighet til å reise bevisst gjennom de trådene. Den var et biprodukt av multirikeutforskningen – en ting forbundet opprettet for omtrent tretten eller fjorten æraer siden. Kroppen din blir igjen i sikkerhet i Ingenlund mens bevisstheten din reiser uoppdaget inn i republikken. Veldig fiffig system, og veldig hemmelig, så du må for all del ikke fortelle noen om det. Det har aldri vært tilgjengelig for offentligheten. Altfor ustabilt. Nå har selv militært topp-personell forbud mot å bruke det.»

«Hvorfor det?»

Jupiter skar en grimase. «Denne reiseformen passer ikke for alle. Noen av dem som reiste med Spindelslørlinjen, var ikke helt … riktige da de kom tilbake. Da kropp og sinn først var blitt skilt fra hverandre, ble de aldri fullstendig gjenforent igjen. De var permanent usynkronisert, og det gjorde dem sinnssyke. Dette er veldig farlige greier hvis man ikke vet hva man driver med.»

«Jeg vet ikke hva jeg driver med!» sa Morrigan og fikk lettere panikk. «Hvorfor lot du meg få ta den?»

Han snøftet. «Er det noen som kan reise med Spindelslørlinjen, så er det deg.»

«Hvorfor det?»

«Fordi du er …» Han stanset, tok seg liksom i noe. «Fordi du er … sammen med meg.» Han så bort. «Vi kan ikke bli lenge. Er det forstått?»

Hun visste ikke om hun var skuffet eller lettet. «Men jeg ville ikke bare på besøk. Jeg ville hjem for godt.»

«Jeg vet at dette ikke er det du ventet. Jeg vil bare være sikker, før –»

«Lystig jul!» Iris feide nedover gangen mot dem og smilte bredt. Morrigan tok et skritt frem, med en forklaring på tungen, men stemoren gikk rett forbi henne i et sus av sateng og etterlot seg en sky av kvalmende søt parfyme. «Lystig jul, alle sammen!»

Morrigan fulgte etter henne inn i stuen. Den var full av mennesker, og alle hevet glasset mot sin sprudlende vertinne. Iris gjorde tegn til en ung mann som satt ved et piano, og han satte i gang med en livlig julesang. Korvus, iført smoking, med en rose festet på jakkeslaget, strålte mot sin kone fra den andre enden av rommet.

«De har fest,» sa Morrigan. «De har aldri fester.»

Jupiter sa ingenting.

Hun så Iris og faren impulsivt kaste seg ut i dans, til oppmuntrende applaus fra gjestene. En mann sa noe til Korvus da han valset forbi, og Korvus la hodet bakover og lo. Morrigan kunne telle de gangene hun hadde sett faren le sånn, på én hånd. Faktisk kunne hun telle dem på én finger. Og da var denne gangen inkludert.

«Kan de ikke se meg?»

Jupiter ble stående og holdt seg tett inntil veggen. «Bare hvis du vil at de skal det.»

Morrigan rynket pannen. «Det vil jeg.»

«Det ser ikke sånn ut.»

Iris hadde pusset opp. De hadde fått nye gardiner og møbeltrekk (gravmyrtblå) og blomstrete tapet. Hver eneste ledige flate var full av billedrammer, og alle inneholdt bilder av Korvus, Iris og det nye barnet – nei, barna. Tvillinger. To kliss like gutter med røde kinn og snøblondt hår, akkurat som moren. På en dobbeltramme i sølv var navnene Wolfram og Guntram inngravert i elegante bokstaver.

Så Morrigan hadde brødre. Hun forsøkte å fordøye nyheten mens festen virvlet rundt henne, men det var visst umulig for hodet å begripe det. Jeg har brødre, tenkte hun igjen og igjen, jeg har brødre. Men ordene føltes like lette som luft, hadde verken tyngde eller innhold, så hun lot dem sveve av gårde.

Morrigan lurte på hvor bestemor kunne være, og så skjønte hun at hun allerede visste det.

De døde Kråkhers sal var mørk og stille. Den var akkurat som Morrigan husket – kald, tom og luktet mugg. Det var bare én ting som hadde forandret seg: Nå hang det et portrett av henne der.

Rommet ble ikke egentlig kalt De døde Kråkhers sal, i alle fall ikke av noen andre enn Morrigan. I virkeligheten het det kjedelig nok Portrettsalen. Men de eneste man hengte opp portretter av der, var medlemmer av familien Kråkh, og bare hvis de var døde. Av en eller annen grunn var dette yndlingsstedet til bestemor – av og til kunne hun forsvinne i timevis av gangen, og hvis man ville finne henne, visste man hvor hun var. I De døde Kråkhers sal, der hun sto og så på hele den stolte slekten, fra Khadaver Kråkh (Morrigans tipptipp-oldefar, som ble skutt av kammertjeneren sin i en jaktulykke) til Kabaret Kråkh (farens prisbelønte greyhound, som knasket i seg en eske såpelut og døde med frådende munn).

Morrigan ble overrasket over å oppdage at bestemor hadde gitt henne en fremtredende plass mellom ærverdige grandtante Vorona, som ble drept da hun falt av veddeløpshesten sin, og onkel Bertram, broren til Korvus, som døde av feber da han var veldig ung. Bestemor var kjent for å være nøye med hvilken Kråkh som hang hvor. Portrettet av Morrigans avdøde mor hang helt nede i enden av rommet, blant kjæledyrene ingen hadde vært spesielt glad i, og veldig fjerne slektninger.

Kunstneren som hadde fått i oppdrag å male Morrigan, hadde malt familien Kråkh i over seksti år. Ergo var han veldig gammel og fryktelig treg, og Morrigan måtte stå stille i timevis mens han vaklet rundt med penselen og innimellom ropte «Stå i ro!» eller «Hvor kommer den skyggen fra?» eller «Jeg ser at du puster!» eller «Ikke klø deg på nesen, din vemmelige unge!».

Da Morrigan i aller siste øyeblikk sto modell for ham på aftentid, kom Iris gående inn med et målebånd og holdt telefonen mellom øret og skulderen mens hun tok mål av Morrigan. «Hundre og tjue centimeter lang … ja, det vil jeg tro, i alle fall … Å nei, bredere enn som så, hun er ganske bredskuldret … Hva koster den i mahogni? Da tar vi den i furu, tror jeg. Nei – nei, Korvus vil nok ha mahogni, det må ikke virke som om vi er gjerrige. Rosa silkefôr, selvfølgelig, med pute med rysjer og et rosa bånd rundt sokkelen. Og dere leverer den hjem til oss, ikke sant? Når? Hva mener du med det? I morgen tidlig, selvfølgelig!»

Og så feide hun ut av rommet uten et ord til verken Morrigan eller kunstneren. Så snart Morrigan skjønte hva samtalen dreide seg om, brukte hun resten av ettermiddagen på å irritere seg over at det skulle være så mye rosa i kisten hennes. Resultatet var portrettet som nå hang i gangen, som viste en skulende Morrigan med armene trassig i kors over brystet.

Det var første gang Morrigan så det ferdige maleriet. Hun likte det.

«Hvem der?»

Bestemor sto borte ved vinduet i det mørklagte rommet, der det eneste lyset kom fra lampeskinnet i gangen utenfor. Hun hadde på seg svart selskapskjole, som vanlig, med smykker rundt halsen og det mørkegrå håret i en høy topp på hodet. Luften var full av den velkjente, treaktige lukten av parfymen hennes.

Morrigan gikk forsiktig bort til henne. «Det er meg, bestemor.»

Bestemor presset øynene sammen og så seg rundt i det mørke rommet. «Er det noen der? Svar meg!»

«Hvorfor ser hun meg ikke? Jeg vil at hun skal se meg,» hveste Morrigan til Jupiter.

«Prøv litt til,» sa han og skjøv henne varsomt fremover.

Hun trakk pusten dypt inn, knyttet nevene hardt og tenkte av alle krefter – se meg. Vær så snill å se meg. «Bestemor? Det er meg. Jeg står her.»

«Morrigan?» hvisket bestemor hest. Hun sperret øynene opp og tok noen skritt mot barnebarnet mens hun ristet på hodet som for å klarne det. «Er det … kan det være …?»

«Kan du se meg?»

De uklare, blå øynene til Ornella Kråkh fokuserte på ansiktet til sønnedatteren, og for første gang så lenge Morrigan kunne huske, var de fylt av frykt. «Nei. Nei.»

«Ta det med ro.» Morrigan hevet hendene som om hun prøvde å berolige et skremt dyr. «Jeg er ikke et spøkelse. Det er meg, helt på ordentlig. Jeg lever. Jeg døde ikke, jeg er ikke –»

«Morrigan. Nei. Hvorfor er du her? Hvorfor har du kommet tilbake til republikken? Du kan ikke være her. De kommer og tar deg. Røyk-og-skygge-jegerne. De kommer og tar deg.»

Morrigan kjente en issplint skjære gjennom kroppen. Hun så på Jupiter, som sto bak henne med hendene langt nede i lommene og stirret i gulvet. «Hvordan vet hun om jegerne –?»

Men bestemor snudde seg mot Jupiter og var plutselig rasende. «Du! Din idiot! Hvorfor tok du henne med hit igjen? Du lovet at du skulle sørge for at hun ble i Ingenlund. Du lovet at hun aldri skulle forlate Fristaten. Dere skulle ikke ha kommet.»

«Vi er ikke her i virkeligheten, fru Kråkh,» sa Jupiter raskt, strakte armen ut og stakk den rett gjennom kroppen hennes. Bestemor grøsset og tok et skritt bakover. «Vi reiste med Spindelslørlinjen. Vi er ikke fysisk … det er en lang historie. Morrigan ville hit, og jeg syntes hun fortjente –»

«Du lovet at du aldri skulle ta henne med tilbake hit,» gjentok bestemor, vill i blikket. «Det sverget du på. Det er ikke trygt, det er ikke … Morrigan, du er nødt til å komme deg –»

«Morrigan?» lød en stemme i døråpningen. Noen trykket på en bryter, og plutselig var De døde Kråkhers sal badet i lys. Korvus strenet inn i rommet, og de blå øynene lynte. Morrigan åpnet munnen for å si noe, men kansleren marsjerte rett forbi henne, grep tak i bestemors skuldre og ristet henne. «Mor, hva er dette for galskap? Hvorfor oppfører du deg sånn? Og så nå, av alle ting – dette er et juleselskap, for pokker.»

Ornella Kråkh kikket raskt over skulderen til sønnen, og blikket flagret nervøst mot barnebarnet. «Det … det er ingenting, Korvus. Det er bare fantasien min som lurer meg.»

«Du sa navnet,» hvisket Korvus, og stemmen var stram av raseri. «Jeg hørte det ute i gangen. Hva om en av kollegene mine hadde kommet gående forbi og hørt det?»

«Det var – det var ingenting, kjære deg. Ingen hørte noe som helst. Jeg bare … mimret …»

«Vi sverget på at vi aldri skulle si det navnet høyt igjen. Vi sverget, mor.»

Det føltes som om kroppen til Morrigan var helt tom for pust.

«Det siste jeg trenger, er at folk skal bli minnet på alt det der, akkurat idet jeg begynner å få innflytelse hos den føderale regjeringen. Hvis noen i Vintersjøpartiet –» Korvus stanset og presset munnen sammen til en tynn strek. «Dette er en viktig kveld for meg, mor. Vennligst ikke ødelegg den med det navnet.»

«Korvus –»

«Det navnet er dødt.»

Korvus Kråkh dreide på hælen, gikk rett gjennom datteren der hun sto helt usynlig for ham, og var vekk.

Morrigan var ute av huset og helt nede ved porten før den kalde luften satte seg på tverke i lungene. Hun bøyde seg frem og forsøkte å få igjen pusten.

Hun lurte på hvordan hun kunne kjenne det. Hvordan kunne hun kjenne den bitende vinden i ansiktet og den harde bakken under føttene, og lukte regnet og sølen og bestemors parfyme, når faren hennes ikke engang kunne se henne der hun sto rett foran ham?

Hun hørte skrittene til Jupiter knase i grusen bak seg. Han sto lenge og bare ventet tålmodig på at hun skulle si hva de skulle gjøre nå, uten å komme med råd eller uttrykke medfølelse eller si Hva var det jeg sa. Han bare ventet, til Morrigan til slutt rettet seg opp og pustet dypt og skjelvende inn.

«Hun visste det. Bestemor. Hun visste at jeg ikke var død.»

«Ja.»

«Hun visste om jegerne.»

«Ja.»

«Hvorfor?»

«Jeg fortalte henne det.»

«Når?»

«Før aftentid. Jeg måtte jo finne noen som kunne underskrive på kontrakten din.»

Å. Så det navnet hun ikke hadde greid å kjenne igjen, hadde vært bestemors underskrift. Det var bestemor som hadde stukket konvolutten inn under døren hennes på buddagen. «Hvorfor henne?»

«Det virket som om hun likte deg.»

Morrigan lo halvkvalt og trakk ermet under nesen for å skjule et snufs. Jupiter var høflig nok til å late som om han et øyeblikk ble veldig interessert i hvordan skoene hans så ut.

«Bli med meg tilbake,» sa han til slutt, med lav stemme. «Vær så snill? Bestemoren din har rett, du er ikke trygg her. Bli med tilbake til Devkalion. Det er hjemmet ditt nå. Vi er familien din – jeg, Jon, Fen og de andre. Du hører til hos oss.»

«Helt til jeg ikke greier oppvisningsprøven og blir utvist.» Hun snufset igjen. «Helt til du blir arrestert for forræderi.»

«Som sagt, det hinderet sprenger vi når vi kommer til det.»

Morrigan tørket ansiktet til det var helt tørt. «Hvor må vi gå for å ta Spindelslørlinjen?»

«Ingen steder,» sa Jupiter, og blikket lyste opp av glede og lettelse. Han klappet Morrigan på ryggen, og hun sendte ham et tårevått smil. «Den kommer til oss. Det er derfor vi har ankeret. Man må aldri ta Spindelslørlinjen uten å forankre seg først.»

«Hva snakker du om? Hvilket anker?»

«Det jeg lot være igjen på perrongen.» Han gliste. «En høyt verdsatt, personlig eiendel som etterlates ved avgang, og tjorer deg til Ingenlund med en enslig, usynlig spindelslørtråd. Og venter på å trekke deg hjem igjen. Ser du den for deg?»

Morrigan tenkte seg om et øyeblikk. «Mener du … paraplyen min?»

Han nikket. «Lukk øynene og se den for deg så tydelig du bare kan, der den henger på rekkverket. Hver eneste lille detalj. Hold det bildet i tankene, Mog. Har du det?»

Morrigan lukket øynene og så alt sammen: den blanke oljelerretsduken, sølvfiligranshåndtaket, den ørlille opalfuglen. «Ja.»

«Ikke slipp det.»

«Jeg lover.»

Hun kjente de varme fingrene til Jupiter lukke seg rundt hennes. I det fjerne tutet et tog.

Gangene på Hotell Devkalion var varme og velkjente. Utmattelsen sivet inn i kroppen til Morrigan da hun tasset til rommet sitt, lengtet etter alle putene og den tykke dynen, håpet det fremdeles brant i kaminen, og liksom bare visste at det gjorde det.

Da hun skulle til å åpne døren til rommet sitt, grep en kald, mager hånd fatt i armen hennes. Hun gispet og spratt bakover.

«Å! Er det deg, madame Chanda.»

«Jeg mente ikke å skremme deg, søte pike,» sa sopranen. «Jeg er akkurat på vei i seng selv. Vi er da litt av noen natteravner! Det er vel den mektige julematen som holder deg også våken, vil jeg tro?»

Morrigan smilte litt stivt. I tankene hørte hun fortsatt brokker av den forferdelige samtalen mellom Suppedas og madame Chanda. Hvis han ikke hadde lyktes med Devkalion, så ville det i det minste ikke ha gjort så mye. «Øh, ja.»

«Ja, siden jeg ikke fikk sove, så har jeg gravd litt i gamle bøker og arkivbokser.» Madame Chanda tok opp et krøllete ark, brettet det ut og glattet det varsomt til. «Jeg tenkte du kanskje hadde lyst til å se dette. Jeg visste at jeg hadde et bilde et eller annet sted. Det er ikke nytt, selvfølgelig. Han må ha vært i tyve- eller tredveårene. Nå er han nok godt over hundre. Han var en ganske kjekk mann, den beryktede Esra Skrall, som du ser – men det er nok ikke så populært å si det nå for tiden. For guds skyld, ikke si til noen at jeg kalte en massemorder kjekk – da kommer de med fakler og høygafler for å ta meg.» Hun hevet et øyebryn og smilte konspiratorisk til Morrigan. «Du kan beholde dette, det er bare et trykk, originalen er et oljemaleri. Det gleder meg at du er interessert i Ingenlunds historie, uansett hvor skrekkelig akkurat denne perioden må ha vært. God natt, frøken Morrigan, og glad joletid til deg, kjære du.» Hun klemte hånden til Morrigan da hun gikk, og sendte henne et vennlig blikk, som om hun hadde ønsket å gjøre noe hyggelig for den stakkars jenta som ikke hadde en sjanse til å bli tatt opp i Det vunderlige selskap.

Men for en gangs skyld tenkte ikke Morrigan på hva slags sjanser hun ville ha på opptaksprøvene.

Hun greide ikke å si noe. Det føltes som om halsen snørte seg sammen.

Mannen på bildet smilte rolig. Det askebrune håret var strøket bakover, den gammeldagse dressen var ulastelig og hadde åpenbart vært dyr. De mørke øynene, huden som var så blek at den nesten var gjennomskinnelig, det smale, rosa smilet og de kantete trekkene, alt sammen var akkurat som da hun så dem sist. Og det arret, den tynne, hvite streken som delte det ene øyebrynet nøyaktig på midten … hun kjente det arret. Hun kjente denne mannen.

Det var Jahr.

KAPITTEL TJUE

Forsvinningsnummer

Det hvite teppet av snø som lå over Ingenlund, ble til bedrøvelig, grå sørpe i dagene etter jul. Regnet hamret mot vinduene på Hotell Devkalion, lystigheten gled raskt over i etterjulsdysterhet, og hver time førte Morrigan nærmere dagen hun hadde gruet seg til hele året – oppvisningsprøven.

Men utrolig nok var oppvisningsprøven nå bare det nest største problemet hennes.

I to pinefulle dager etter jul hadde hun prøvd å samle mot til å fortelle Jupiter det hun hadde fått vite om Esra Skrall og Jahr. Hver gang hun gikk for å banke på døren til kontoret hans, og holdt så hardt i bildet av Skrall at knokene hvitnet, mistet hun motet fullstendig.

Hun ville så forferdelig gjerne fortelle ham det. Men hvordan skulle hun gjøre det? Hva i all verden skulle hun si? Vet du hva, Jupiter? Den ondeste mannen som noen gang har levd, syntes at jeg ville være en kjempebra, ond lærling. Og forresten har han besøkt meg her i Ingenlund i flere måneder. Og forresten har jeg satt hele byen i fare fordi jeg ikke hadde lyst til å si noe til deg.

Morrigan lengtet fortvilet etter å få snakke med Hagbart. Akkurat da hun trodde den fryktelige sannheten kom til å boble opp og brase ut av henne som flytende lava, kom kameraten endelig hjem igjen fra Høylandet.

«Er du sikker?» sa han og så på bildet med en undertone av desperat håp i stemmen. «Det kan jo være bestefaren hans?»

Morrigan stønnet og himlet oppgitt med øynene for omtrent hundrede gang den ettermiddagen. Hun hadde nesten ikke fått blund på øynene, og nå slet hun en dyp fure i gulvet på rommet sitt der hun gikk hvileløst frem og tilbake (det virket som om rommet syntes det var morsomt, for det trakk veggene lenger og lenger fra hverandre, sånn at hun måtte gå et lite stykke ekstra hver gang).

«Jeg lover – det er ham. Det er den samme mannen. Han har det samme arret, den samme fregnen over munnen, nøyaktig samme nese, samme alt. Hvis dette ikke er Jahr, så er ikke jeg Morrigan Kråkh.»

«Men hvorfor skulle han late som om han var sin egen assistent?»

«Kanskje fordi han ikke er blitt en eneste dag eldre siden dette portrettet ble malt for nesten hundre år siden.» Morrigan snappet arket fra Hagbart og holdt bildet to centimeter under nesen på ham. «Se. Du traff ham på helgemess – bare se.»

Hagbart snurpet munnen sammen, holdt arket litt unna og så på det. Han trakk pusten langsomt helt ned i magen før han til slutt nikket motvillig. «Det er ham. Må være det. Det arret –»

«Nettopp.»

Han rynket pannen. «Men madame Chanda sa –»

«– at han er utestengt fra Fristaten. Ja, jeg vet det,» avbrøt Morrigan. «Og Suppedas sa at byen holder ham ute med eldgammel magi.»

«Nemlig. Og hva med alle de som vokter grensene? Himmeltroppen, Det kongelige trolldomsråd, Magikerforbundet og alle de andre? Ingen kan komme seg forbi hele den gjengen der, ikke engang vundersmeden.»

Morrigan dumpet ned i lenestolen og presset en pute mot brystet. «Men Jahr – Skrall – han var her, Hagbart. Jeg så ham. Vi så ham, begge to. Jeg skjønner det bare ikke.»

De ble sittende i taushet en stund og lyttet til regnet som pisket mot ruten. Skumringstimen nærmet seg.

Hagbart sukket. «Jeg må gå. Jeg lovet pappa at jeg skulle komme hjem før det ble mørkt. Oppvisningsprøven er i morgen – ikke glem det, da,» la han til halvveis på spøk. Som om noen av dem skulle glemme den siste opptaksprøven til selskapet. Som om Morrigan skulle glemme dagen hun hadde hatt mareritt om i månedsvis.

Hagbart så lenge og alvorsfullt på vennen sin. «Morrigan, jeg tror det er på tide å –»

«Jeg vet det,» sa hun lavt og snudde seg for å se på gråværet utenfor vinduet. «Jeg er nødt til å fortelle det til Jupiter.»

Morrigan banket prøvende på døren til Jupiters arbeidsværelse.

«Hva er det?» murret en stemme som slett ikke tilhørte fadderen hennes. Hun skjøv døren opp og så Fenestra ligge utstrakt på et teppe foran peisen. Magnifikatten gjespet kraftig og festet de søvnige øynene på Morrigan.

«Hva vil du?»

«Hvor er han? Jeg må snakke med ham. Det haster.»

«Hvem?»

«Jupiter,» sa Morrigan og gadd ikke å skjule hvor irritert hun var.

«Ikke her.»

«Nei, det ser jeg.» Hun veivet mot det tomme arbeidsværelset. «Hvor er han, da? Røykesalongen? Spisesalen? Fen, dette er viktig.»

«Han er ikke. Her. Han er ikke på hotellet.»

«Han – hva?»

«Han dro.»

Hjertet til Morrigan spratt opp i halsen. «Og hvor dro han?»

Et skuldertrekk. Et poteslikk. «Aner ikke.»

«Når kommer han tilbake?»

«Sa han ikke.»

«Men – men den siste prøven er i morgen,» sa Morrigan, og stemmen ble lysere og lysere. «Han kommer tilbake før det, vel?»

Fenestra rullet rundt og klorte på teppet, og så gned hun ørene sine dovent.

Morrigan ble plutselig vettskremt. Når Jupiter forlot Devkalion, var han noen ganger borte i noen timer, og noen ganger i flere dager, og noen ganger i flere uker i strekk. Morrigan visste aldri når han ville komme tilbake, det var aldri noen som visste det, og tanken på at han kanskje ikke kom tilbake i tide til oppvisningsprøven, fylte henne med iskald frykt.

Han hadde lovet. Han hadde lovet.

Akkurat som han lovet å ta deg med til Ingenlundbasaren, sa en liten stemme i bakhodet. Og se hvordan det gikk.

Men dette var noe annet, sa Morrigan til seg selv. Dette var opptaksprøven. Den store – den han hadde lovet å ta seg av, den han hadde sagt hun ikke trengte å tenke på engang. Hun hadde gjort sitt aller beste for å ikke tenke på den, men hva nå? Hun greide det ikke alene. Hun visste ikke engang hva slags talent hun liksom skulle ha.

«Fenestra, vær så snill!» skrek hun, og katten snudde seg og så surt på henne. «Hva driver han med, hvor har han dratt hen?»

«Han sa det var noe viktig han måtte ordne. Jeg vet ikke mer enn det.»

Hjertet til Morrigan sank. Viktigere enn å være der på den viktigste dagen i hennes liv? Viktigere enn å holde det han hadde lovet?

Hun følte seg helt overrumplet. Knipen hun plutselig befant seg i, gjorde henne så vettskremt at hun helt glemte hvorfor hun egentlig hadde villet snakke med ham.

Hun var alene. Hun ble nødt til å gjennomføre oppvisningsprøven uten ham. Hun var alene.

Morrigan dumpet ned i en av skinnlenestolene ved peisen. Det kjentes som om hele kroppen var av bly.

Fen reiste seg brått, ruvet over lenestolen og bøyde det digre, sammentrykte pelsansiktet så hun og Morrigan kunne se hverandre rett inn i øynene. «Sa han at han skulle være der på opptaksprøven?»

Tårene sved i øynene. «Ja, men –»

«Sa han at han skulle ta seg av det?»

«Ja, men –»

«Lovet han at alt kom til å gå bra?»

Varme tårer trillet nedover ansiktet til Morrigan. «Ja, men –»

«Ja vel, det avgjør saken.» Fen blunket rolig med de digre, ravgule øynene og nikket én gang. «Han kommer på opptaksprøven. Han tar seg av det. Alt kommer til å gå bra.»

Morrigan snufset og tørket nesen på bluseermet. Hun presset øynene sammen og ristet på hodet. «Hvordan vet du det?»

«Han og jeg er venner. Jeg kjenner vennen min.»

Fenestra var taus en liten stund, og Morrigan trodde hun hadde sovnet stående. Så kjente hun noe varmt, vått og sandpapiraktig slikke oppover hele høyresiden av ansiktet. Hun snufset igjen, og det store, grå hodet til Fen gned seg kjærlig mot skulderen hennes.

«Takk, Fen,» sa Morrigan stille. Så hørte hun Fenestra tasse mykt mot døren. «Fen?»

«Mmm?»

«Spyttet ditt lukter sardiner.»

«Ja, og så? Jeg er en katt.»

«Nå lukter ansiktet mitt sardiner.»

«Det blåser da jeg i. Jeg er en katt.»

«Natt’a, Fen.»

«God natt, Morrigan.»

KAPITTEL TJUEEN

Oppvisningsprøven

«Ååå, sukkerspinn,» sa Hagbart og vinket på en uniformert Trollosseum-ansatt som solgte godteri. «Vil du ha? Jeg fikk penger til jul av bestemor.»

Morrigan ristet på hodet. Det var grenser for hvor mye plass det var i magen hennes, og for øyeblikket var den stappfull av nerver, kvalme og stigende forvissning om at dette kom til å bli den aller pinligste dagen i hele hennes liv. «Er du ikke nervøs?»

Hagbart trakk på skuldrene og rev løs en lang strimmel sukkerspinn med tennene. «Litt. Jo’a. Men jeg skal ikke gjøre noen nye triks i dag, da. Lill syntes jeg skulle holde meg til dem jeg er best på. Skulle bare ønske jeg kunne velge drage selv.»

«Skal du ikke ri på din egen?»

Hagbart ga fra seg en kort, skarp latter. «Min egen drage? Er du sprø, eller? Jeg har ikke min egen drage. Det er vel ingen som har foreldre som har råd til å kjøpe en drage til dem?» Han slikket klissete rosa sukkerspinn av fingrene. «Jeg bruker en av fjærvekterne til Dragerytternes juniorliga når jeg gjør triks. Som regel enten Flyr-lett-som-et-godteripapir-vinden-harfanget eller Skimrer-i-sola-som-en-oljeflekk-på-havet. Oljeflekk er helt klart den som er best dressert, men Godteripapir er mye modigere. Hun er god til å avslutte bratte stup.»

«Hvorfor kan du ikke bruke en av dem?»

«Du veit åssen selskapet er.» Morrigan gadd ikke å minne ham på at nei, siden hun var fra republikken, så gjorde hun ikke det. «De synes dragene deres er bedre enn dragene til ligaen. Lill sier det er best å ikke diskutere med dem. Jeg håper bare de ikke gir meg en høylandsdrage – de er så digre, jeg greier aldri å snu dem ordentlig. Ååå, se – nå starter det.»

Endelig, tenkte Morrigan da hun så eldstene komme inn i Trollosseum. Jubel steg opp fra tribunene. Eldste Kvist hevet hånden for å be om stillhet og snakket inn i en mikrofon.

«Velkommen,» sa hun, og stemmen runget ut av høyttalerne, «til den siste opptaksprøven for Det vunderlige selskaps kull 919.»

Ny jubel. Det kimte i ørene til Morrigan. Stadionet var fullpakket, ikke bare av de gjenværende kandidatene, men også av fadderne deres, andre medlemmer av selskapet som ville se på de nye talentene, og venner og familie, selvfølgelig. Foreldrene til Hagbart var et eller annet sted på tribunen, og det samme var Jon, som hadde kommet hjem i ens ærend denne helgen for å heie på Morrigan – noe som overrasket henne og faktisk gjorde henne ganske rørt. Stemningen i Trollosseum var feststemt, som om dette var en helt vanlig dag ute på byen, og folk gledet seg til å se to troll mose skallen på hverandre.

«Velkommen til de ærede medlemmer av selskapet. Velkommen til fadderne. Men først og fremst velkommen til kandidatene våre, de syttifem tapre unge sjeler som har kommet så langt, oppnådd så mye, og gjort de andre eldstene og meg veldig, veldig stolte.

Kandidater, da dere kom hit i dag, ble dere tildelt et tilfeldig nummer som avgjør rekkefølgen dere skal prøve dere i. En funksjonær fra selskapet kommer og henter dere i grupper på fem og fem fra plassene deres. Vær raske når deres nummer blir ropt opp, og bli med funksjonæren ned til porten, der fadderne møter dere og ledsager dere inn på arenaen.»

«Jepp, hvis jeg har flaks, så,» mumlet Morrigan, og Hagbart snøftet og sendte henne et medfølende smil. Han var satt opp som nummer elleve i dag, men Morrigan hadde fått nummer syttitre … og først blitt ordentlig misfornøyd, siden det betydde at hun hadde en lang og nervøs ventetid foran seg. Men som Hagbart påpekte, jo senere hun skulle inn, desto bedre tid hadde Jupiter til å komme seg på plass.

«Hvis du etter å ha gjennomført prøven,» fortsatte eldste Kvist, «har markert deg som en av de ni beste kandidatene, vil ditt navn komme opp på ledertavlen. Hvis ikke, ja … da ønsker vi deg alt det beste for fremtiden et annet sted. Lykke til, gutter og jenter. La oss starte.»

Den første kandidaten som trådte inn på arenaen, var Dina Grue fra Støvsund. Før hun startet, føk fadderen hennes rundt og stablet opp stoler, bord og stiger i høye tårn som en slags provisoriske klatrestativer.

Dina var helt utrolig. Hun klatret raskt og smidig, var en strålende akrobat, og Morrigan ble sjokkert da hun oppdaget at hun i tillegg var –

«En apekatt?»

Hagbart lo, og deretter så han seg skyldbevisst rundt. «Morrigan! Du kan ikke kalle henne det. Hun er ikke en ordentlig apekatt. Hun har hale, bare.»

Dina svingte seg elegant fra tårn til tårn, balanserte på toppen og hang opp ned etter halen, og avsluttet med å lande helt perfekt. Men eldstene brukte bare et øyeblikk på å bestemme seg, og vinket henne ut av Trollosseum uten å sette navnet hennes opp på ledertavlen. Dina så knust ut.

«Au,» sa Hagbart. «Tøff start.»

Morrigan skjønte ingenting. Hva var det egentlig eldstene så etter? Hva slags type var det de anså som egnet for Det vunderlige selskap? Hun tenkte på de eneste medlemmene hun kjente. Jupiter, som hadde en besynderlig evne til å se ting ingen andre kunne se. Madame Chanda Kali, prisbelønt operasanger som fungerte som en magnet på små skogsdyr. Hadde de vært enda mer spesielle enn Dina Grue, den fantastiske akrobaten med apehale, da de var elleve år gamle? Eller var det noe annet eldstene så etter, en eller annen udefinerbar egenskap som gjorde deg til det perfekte medlem av Det vunderlige selskap?

Opptredenene ble bare dårligere etter dette.

Ingen av de fire neste kandidatene – en landskapsmaler, en hekkeløper, en illusjonist og en gutt som spilte ukulele – kom inn på topp ni. Da den andre gruppen med kandidater sto for tur, var det fortsatt ingen navn på ledertavlen.

Det var faktisk ingen som fikk navnet sitt der før den niende kandidaten, Leon Berger, en gutt som påsto at han kunne snakke med hunder. Han opptrådte med en ufattelig rekke av triks med et titalls hunder, både store og små. Han bjeffet kommandoer til dem, og publikum jublet når hundene hoppet gjennom ringer, gikk baklengs på bakbeina og danset med hverandre. Men eldstene var fortsatt skeptiske.

«Send en av hundene hit til meg,» kommanderte eldste Kvist. Leon bjeffet til en stumphalet kveghund, og den løp opp på tribunene til eldste Kvist, som viste den hva hun hadde i håndvesken, og sendte den tilbake til ham. «Nå må du fortelle meg hva hunden så.»

Leon satte seg ned på kne og hadde en rask prat med hunden. «En portemoné, en fleskepostei, en paraply, en leppestift, en sammenrulla avis, lesebriller og en blyant.» Hunden bjeffet en gang til. «Ja, og så en ostebit.»

Eldste Kvist nikket, og publikum klappet.

Hunden bjeffet to ganger. Leon så sjenert opp på eldste Kvist. «Øh – han spør om han vær så snill kan få den fleskeposteien?»

Eldste Kvist strålte og kastet posteien ned til Leon. «Her. Han kan få osten også.»

Kveghunden hvinte litt og bjeffet tre ganger. Leon ble rød i ansiktet. «Jeg kan’ke si det, skjønner’u vel,» sa han lavt.

«Hva sa han, gutt?» spurte eldste Wong.

Leon Berger rev seg litt i håret og så i bakken. «Han sa atte han blir forstoppa av ost.»

Leon Berger var den første kandidaten som ble ført opp på ledertavlen, og publikum klappet da navnet hans kom til syne på de store lerretene som hang i hver ende av Trollosseum.

Den tiende kandidaten, derimot – Milladore Vest, en jente som laget tre fantastiske hatter på elleve minutter og ga en til hver av eldstene – ble ikke belønnet med en plass der.

Nestemann var Hagbart. Morrigan ønsket ham lykke til da hans gruppe på fem ble tatt med ned til arenaen. Han var kledd i mykt, brunt skinn fra topp til tå, og mens Lill Drabløs presenterte ham («Hagbart Rask fra Ingenlund!»), tok han på seg leggskinn, håndleddbeskyttere og hjelm. Publikum gispet da en av Det vunderlige selskaps dragepassere kom inn med en sju meter høy drage med regnbueskimrende grønne skjell og en lang hale som funklet som juveler.

Morrigan hadde selvfølgelig sett bilder av drager. (I republikken ble de regnet som både «Livsfarlig rovdyr klasse A» og «Plage av pestproporsjoner», og i jaktsesongen kunne man ofte lese om Utrydningsstyrken for farlige dyr i avisen. Enten fordi de hadde lyktes i å ødelegge et reir, eller fordi de hadde fått svidd av seg trynet.) Men ingenting kunne måle seg med å se en i virkeligheten. Hagbart hadde flere ganger tilbudt seg å smugle henne inn i en dragestall i nattens mulm og mørke, siden han ikke fikk lov til å invitere tilskuere når han trente. Men Jupiter hadde sagt at han foretrakk at Morrigan beholdt sine opprinnelige armer og bein, ellers takk.

Dragen sendte ut store skyer av dampende varm luft fra de smale neseborene og svingte med hodet fra venstre til høyre. Tilskuerne lente seg bakover i setene.

Hagbart virket fullstendig uberørt av å være så nær et eldgammelt krypdyr som kunne brenne ham til aske hvis det nøs i feil retning. Han brukte noen minutter på å gjøre seg kjent med dyret, lot det få venne seg til ham og klappet det vennlig, men bestemt på flanken. Dragen fulgte nøye med på ham med et ildfullt, oransje øye.

Hagbart gikk en runde rundt hele dragen mens han lot håndflaten gli over det grove skinnet, sånn at den visste hvor han var og ikke brått ble skvetten. Morrigan hadde sett en stallgutt på Kråkheslottet gjøre det samme med hestene som trakk vognen til faren. Eldstene bøyde seg frem og fulgte nøye med på samspillet mellom de to. Særlig Eldste Wong så imponert ut. Han dultet stadig vekk til eldste Kvist og hvisket noe i øret på henne.

Hagbart tok imot et stort stykke rått kjøtt fra Det vunderlige selskaps dragepasser og ga det til dragen, og så klappet han den på halsen med mye kraftigere bevegelser før han til slutt – helt uten å nøle – tok løpefart og klatret opp i salen som var plassert mellom skulderbladene på dragen. Han smekket med skinntøylene og krenget fremover da det enorme, grønne krypdyret slo med vingene og fløy opp i luften.

Hagbart og dragen svevde i en stor sirkel over arenaen før de startet på selve oppvisningen. Hagbart skrek ut en kommando Morrigan ikke helt greide å få tak på, kjørte hælene inn i siden på dyret, og så var de i gang – slo stramme saltoer, suste ned over tribunene og stupte bratt ned mot bakken for så å svinge opp igjen i siste øyeblikk. De fløy rett frem i full fart mens dragen strakte vingene ut, og Hagbart reiste seg på drageryggen og imiterte dyrets bevegelser med sine egne armer, som om han fløy. Så satte han seg brått ned i salen og ropte en kommando, og dragen trakk vingene tett inntil kroppen og dreide tre hundre og seksti grader rundt seg selv før den strakte vingene ut på nytt uten å ha mistet høyde i det hele tatt.

Morrigan hadde aldri sett Hagbart sånn – fullstendig selvsikker og trygg, som om han gjorde det han var skapt for å gjøre. Skuldrene trukket bakover, blikket festet fremover. Han førte dragen på førsteklasses vis, som om den var en forlengelse av hans egen kropp. Hagbart var virkelig den mesteren Lill Drabløs hadde sagt at han var.

Publikums respons bekreftet det. Alle – også eldstene – var helt trollbundet av Hagbart, gispet og hylte når han suste nedover mot bakken, og jublet når han svingte brått ut av et stup eller svevde en runde over tribunene på Trollosseum, bare noen centimeter over hodet på dem.

Morrigan ble overrasket over hvor dyktig vennen var. Det var ikke det at hun ikke hadde trodd Hagbart var god. Det var bare det at det var vanskelig å få denne sikre, imponerende dragerytteren til å stemme med gutten som en gang hadde brukt en hel ettermiddag på å vise henne at han kunne lage prompelyder med armhulen.

Som en feiende finale brukte Hagbart dragens ildpustende evner til å skrive initialene sine med røyk på himmelen før han landet elegant i arenaen.

Publikum og eldstene spratt opp og jublet for Hagbart da han klatret ned fra drageryggen og bukket. Og ingen jublet høyere enn Morrigan.

Eldstene snakket raskt med hverandre, men det virket som om de var helt enige. Navnet til Hagbart gikk rett opp på førsteplass.

Men etter det sank kvaliteten på opptredenene igjen, og ingen fra de tre neste gruppene ble satt opp på topp ni.

Endelig var det tid for kandidaten Morrigan hadde ventet hele året på å få oppleve. Da Basse Carlsen introduserte «Noelle Devereaux fra Sølvbeltet», kom Noelle inn på arenaen som en dronning ved hoffet. Etter å ha forsikret seg om at hun så perfekt ut, åpnet hun munnen for å synge, og det var som om et englekor hadde eksplodert og spydd stjernestøv utover hele Trollosseum.

Sangen hadde ikke tekst. Den var en melodisk sky – en klar, skjønn vuggesang som liksom la seg rundt Morrigan som en boble av perfekt tilfredshet. Hun kikket raskt rundt seg og skjønte at hun ikke var den eneste. Overalt så hun blanke øyne og fredfylte smil, som om stemmen til Noelle hadde kastet en underlig, lykksalig forhekselse over dem. Morrigan ønsket at sangen skulle vare bestandig. Hun var nødt til å innrømme at Noelles evne virkelig var så god at den tok pusten fra en.

Noe så irriterende.

Hele stadion – Morrigan også – klappet vilt da Noelle bukket og neiet, sendte slengkyss mot publikum og strålte mot eldstene. Hagbart dultet til Morrigan og laget spy-lyder, men det var for sent. Hun hadde allerede sett ham snike seg til å tørke vekk en tåre da sangen var slutt.

Eldste Kvist viftet mot ledertavlen med en skjør hånd, og navnene flyttet på seg slik at sangfuglen Noelle nå var på andre plass etter Hagbart, med hundehviskeren Leon hakk i hæl. Ansiktet til Noelle sank sammen et ørlite sekund, som om hun var skuffet over at hun ikke ble nummer én, men hun hentet seg raskt inn igjen og forlot arenaen med nesen i sky.

Det sakk i magen til Morrigan. Noelle kom til å bli tatt opp i Det vunderlige selskap. Populære, talentfulle Noelle kom til å bli en del av kull 919, og det gjorde Hagbart også, og de kom til å bli bestevenner. Hagbart kom til å glemme hele Morrigan, og Morrigan ble nødt til å forlate Ingenlund, og Jupiter, og alle vennene sine på Hotell Devkalion, og kom aldri til å få se dem igjen. Hun visste det. Hun var så sikker på det at hun mistet pusten, akkurat som om en diger, deprimert elefant hadde satt seg på brystet hennes.

Det virket som om Hagbart skjønte hva hun tenkte på. (Kanskje ikke det med den deprimerte elefanten.)

«Det er lettere å komme høyt opp i starten,» sa han, dultet henne i siden med albuen og tok en lang slurk peppermyntebrus. «Det er massevis av folk igjen som kan skyve Noelle ut av tavla. De kommer antagelig til å skyve ut meg også.»

Morrigan visste at han bare prøvde å være beskjeden, men ble glad for det likevel. «Du vet at du kommer inn,» sa hun og ga ham en dult til svar. «Du var helt utrolig god.»

Etter som ettermiddagen gikk, virket ikke spådommen til Hagbart særlig sannsynlig. Enda Leon raskt ramlet ut av topp ni, datt Noelle bare to plasser ned. Foran henne var Hagbart, som nå lå på andre plass, og på tredje plass var en gutt som het Mahir Ibrahim og holdt en lang enetale på trettisju forskjellige språk med det eldste Kvist sa var «perfekt intonasjon».

Den som lå på første plass for øyeblikket, var Anah – den lubne, søte jenta med gylne korketrekkere som Morrigan husket fra den vunderlige velkomsten. Anah var kledd i falmet, gul kjole og lakksko, hadde samlet håret i en sløyfe og så ut som om hun var på vei til søndagsskolen … og det usedvanlige talentet hennes tok Morrigan fullstendig på sengen.

Fadderen til Anah, en kvinne som het Sumati Mishra, skrøt av at kandidatene hennes hadde en unik innsikt i menneskekroppen. For å bevise det meldte hun seg frivillig til å ligge på en syketralle av metall mens Anah skar henne opp med skalpell, fjernet blindtarmen og sydde henne sammen igjen med ørsmå, pene sting. Og det mest utrolige var at hun gjorde alt sammen med bind for øynene.

Morrigan syntes det var ufattelig stas å se ansiktet til Noelle Devereaux synke sammen da Anah føk rett opp på første plass og sendte henne ned til fjerde.

Opptaksprøvene fortsatte med blandede resultater mens kandidat etter kandidat vandret de nervepirrende meterne ut til midten av arenaen. Noen var selvsikre og arrogante, andre så ut som om de ønsket at bakken skulle åpne seg og svelge dem.

En vettskremt jente skalv så voldsomt at det var som om hun forsvant i løse luften, som om sceneskrekken var så overveldende at kroppen hennes ble borte. Heldigvis var det det som var evnen hennes – å få kroppen sin til å forsvinne. Hun flimret som et uklart, perlemorsskimrende spøkelse i solskinnet og viste hvor flyktig hun var blitt, ved å vandre rett gjennom bordet eldstene satt ved. Publikum ble imponert, og jentas selvtillit vokste litt og litt.

Dessverre virket det som om talentet hadde rot i frykten, for så snart hun følte seg bedre til mote og begynte å like å være i lampelyset, ble kroppen stofflig igjen. Da hun skulle gå samme vei tilbake gjennom eldstenes bord, kolliderte hun med det, og en mugge vann plasket ut over eldste Wong. Hun fikk ikke navnet sitt på ledertavlen.

Morrigan på sin side forsøkte å kvele uroen som vokste og vokste i magen. Mellom hver opptreden gransket hun rekkene med faddere.

«Hvor er han?» mumlet hun.

«Han kommer.» Hagbart rakte henne popkornet sitt, men hun sa nei takk. «Jupiter ville aldri i verden gå glipp av den siste prøven din.»

«Tenk om han ikke rekker det?»

«Han rekker det.»

«Tenk om han ikke gjør det?» gjentok Morrigan over brølet fra mengden da Lin Mai-Ling løp rundt hele Trollosseum på tolv sekunder og så stampet frustrert i bakken da eldstene vennlig vinket henne vekk. Publikum stønnet medlidende. «Jeg vet jo ikke engang hva som liksom skal være evnen min! Hvordan skal jeg greie dette uten ham?»

«Hør her, han rekker det, greit? Men hvis han ikke gjør det …» Hagbart strakte hals og så seg rundt på stadion. «Hvis han ikke gjør det, så blir jeg med deg ut i arenaen. Vi kommer på noe.»

Morrigan hevet et øyebryn. «Hva da, liksom?»

Han tygget på popkornet og tenkte seg grundig om et øyeblikk. «Kan du lage prompelyder med armhulene?»

Solen sank bak tribunene på Trollosseum, og flombelysningen ble slått på. I hodet til Morrigan utgjorde den gigantiske lyskastere som var ment å stille hennes offentlige ydmykelse i et grelt lys.

Rangeringen endret seg konstant, og kandidatene på topp ni fulgte nervøst med på ledertavlen. Hver gang en ny kandidat fikk plass der, kom det stønn eller tårer fra kandidaten som ble skjøvet ut av topp ni.

Morrigan kikket ned på Noelle, som satt to rader foran henne, bet negler og gløttet opp på tavlen hvert femte sekund. Nå klamret hun seg til sjuendeplassen.

På plassen over Noelle var en gutt Morrigan kjente igjen fra bokprøven, Frans Fritzvold, som hadde laget en sjuretters middag til dommerne. Hver eneste rett førte dem ut i en berg-og-dal-bane av følelser som var helt bisarr å se på – alt fra alvorlig paranoia etter en rett med grillet blekksprut til lykkelige latterutbrudd fremkalt av en blåbærsufflé.

På femte plass lå Teodora Malmo, en muskuløs rødtopp fra Høylandet som hadde slått et fullvoksent troll i nærkamp.

Hagbart hadde ramlet ned til fjerde plass, rett bak en liten gutt som het Arkan Tveit og så ut som en engel. Arkan var fiolinist, og mens han spilte, vandret han smidig rundt på hele stadionet og gjennom seteradene uten å bomme på en eneste tone. Han var veldig dyktig, men det virket ikke som om eldstene kom til å sette ham opp på ledertavlen … før aller siste øyeblikk, da lille, søte Arkan avslørte hva som var hans egentlige talent. Han smilte litt fårete da han tømte lommene, som viste seg å inneholde ganske store mengder smykker, lommebøker, armbåndsur og mynter som han hadde greid å stjele mens han spilte fiolin. Morrigan var dypt imponert. Han hadde til og med rappet øredobben til eldste Kvist, mens hun hadde den på seg!

Hagbart virket ikke det minste skuffet over at en lommetyv ble plassert over ham på listen. Om noe var han henrykt over evnen til Arkan, selv etter at han skjønte at hans egne drageridingshansker i skinn befant seg i haugen av tyvegods som gutten nå leverte tilbake til de rettmessige eierne. «Hvordan greide han det?» spurte Hagbart igjen og igjen mens han gliste bredt og gransket hanskene som om de kanskje kunne gi ham et hint.

Morrigan skulle til å si for tjuesjuende gang at hun ikke visste det, og kunne han være så snill å slutte å spørre, da hun så Noelles trofaste følgesvenn komme inn på arenaen sammen med Basse Carlsen.

«Det er henne.» Morrigan dultet til Hagbart. «Der er hun jenta vi traff i hagen under fryktprøven. Husker du det? Å, hva var det hun het igjen …»

Hun var den åttende kandidaten Basse Carlsen presenterte den dagen. Noelle var den i gruppen hans som hadde kommet lengst. Morrigan kikket bort på Noelle – hun så på venninnen sin med et tomt, uinteressert uttrykk i ansiktet, som om hun var en hvilken som helst kandidat.

Hagbart ristet på hodet. «Hva er det du babler om?»

«Kan du seriøst ikke huske henne?»

«Huske hvem?»

Uinteressert, tankespredt mumling bølget gjennom rekkene av kandidater da Basse Carlsen presenterte kandidaten sin som Kadense Svartstrøm fra Ingenlund. Stemmen hans druknet nesten i lyden av tilskuerne som snakket rastløst med hverandre. Men i motsetning til alle andre fulgte Morrigan nøye med.

«Kadense! Det er det hun heter. Det hadde jeg glemt. Hvordan kunne jeg glemme det?» sa hun til Hagbart, som trakk på skuldrene.

«Fortsett,» sa eldste Kvist og skjenket seg en kopp te. Eldstene begynte også å se litt slitne ut – etter å ha bedømt kandidater i timevis satt de nå og kikket på klokken, hvilte haken i hendene og gjespet lenge og høyt.

Basse Carlsen gjorde tegn til noen i et lite rom med vindu øverst på tribunen. Flombelysningen ble dempet, slik at publikum ble sittende i mørke, og på de store lerretene startet en film.

KAPITTEL TJUETO

Tryllebinderen

Morrigan kjente igjen scenen som dukket opp på lerretet: Det var hagen til Storsnut palé, under den vunderlige velkomsten. Kameraet panorerte skjelvende over den solfylte plenen og den travle køen foran dessertbuffeten før det zoomet inn på to personer: Noelle og Kadense. De sto like ved en diger, grønn geléskulptur, som Morrigan også kjente igjen. Hagbart sto noen skritt bak dem og var ikke overraskende i ferd med å dynge opp kaker og andre godsaker på asjetten sin.

«Tarvelig,» sa Noelle oppe på lerretet. Hun dyttet i geleen og skar en grimase. «Skrekkelig. Hvem er det som serverer sånt i selskap? Vi går ikke i barnehagen heller.»

«Nemlig,» svarte Kadense. Hun hadde vært på nippet til å ta en av de små geléskulpturene som sto rundt det knallgrønne monstrumet, men ombestemte seg i siste øyeblikk og forsynte seg med litt brødpudding i stedet. «Tarvelig. De er så du –»

«Mamma ville ha fått anfall,» fortsatte Noelle og snakket i munnen på Kadense. «Er det ikke helt utrolig at vi må forsyne oss selv, Karin?»

«Øh … Kadense,» sa den andre jenta, og ansiktet sank sammen. «Har du glemt det?»

«Vet du hvor mange tjenere Det vunderlige selskap har?» fortsatte Noelle, som om hun ikke hadde hørt henne. «Og så serverer de buffet? Vet de ikke at buffeter er for fattigfolk?»

Noe glimtet i øynene til Kadense, men forsvant raskt igjen. «Ja, absolutt,» sa hun, og hånden stanset plutselig usikkert i luften over en serveringsskje.

«Glem det. Kom.» Noelle satte fra seg sin egen asjett midt på bordet, og så snappet hun brødpuddingasjetten fra Kadense og snudde den opp ned over en fristende sjokoladekake. Deretter spradet hun ut av teltet og forventet helt tydelig at venninnen skulle følge etter.

Kadense sendte den ødelagte desserten sin et lengtende blikk, trakk pusten dypt inn, snudde seg brått og sto ansikt til ansikt med Hagbart, som hadde hørt alt sammen og gjorde sitt beste for ikke å le.

Kadense lente seg mot Hagbart og sa noe i den samme klangløse, hese tonen Morrigan husket at hun hadde brukt da hun snakket til tvillingene under bokprøven og funksjonæren fra Det vunderlige selskap etter jaktprøven.

«Synes du ikke noen burde slippe den digre, grønne greia der rett i hodet på henne?»

Hagbart nikket alvorlig.

Morrigan snudde seg mot virkelighetens Hagbart, som satt ved siden av henne. Han så veldig forvirret ut. «Det der husker jeg ikke,» mumlet han.

Nå fikk de se Noelle, Kadense og en gruppe andre barn – blant andre Morrigan – som sto sammen på trappen foran Storsnut palé. En klase uklare, grønne blader dekket til deler av bildet. Morrigan gjettet at kameraet – og den som holdt det – hadde gjemt seg bak et tre.

«Er det det der som er evnen din?» sa Noelle til Morrigan på lerretet. «Å bruke vanskelige ord?»

Kadense kniste hjelpeløst, men ikke – som Morrigan hadde trodd der og da – av det ekle Noelle sa. Hun kikket stadig vekk opp på Hagbart, som var i ferd med å komme seg på plass i vinduet med geléskulpturen. Hun lo av det som straks skulle skje med Noelle.

«Jeg trodde det var å gå med grusomme klær, eller å være stygg som en rennesteinsrotte.»

Virkelighetens Morrigan kjente at hun ble rød i ansiktet der hun satt på tribunen i Trollosseum. Det hadde vært ille nok å høre det der første gang, omgitt av et titalls mennesker hun ikke kjente. Å høre det igjen, sammen med flere hundre mennesker hun ikke kjente, var ren tortur. Hun gled nedover i setet og forsøkte å gjøre seg usynlig.

Scenen fortsatte slik Morrigan husket den, og endte med Hagbarts praktfulle geléslipp, som fikk Trollosseum til å eksplodere i latter. Hagbart gliste til Morrigan.

«Var kanskje ikke min idé, men det var fortsatt genialt.»

Noen rader foran dem stirret Noelle olmt på lerretet og ristet på hodet. Øynene var smale som slisser. Hun virket fullstendig sjokkert, og hadde tydeligvis ikke hatt den fjerneste anelse om hva slags evne hennes såkalte venninne hadde.

De neste minuttene av filmen viste en utrolig scene der Kadense vandret langs en fasjonabel gate med en sprayboks med knallrød maling og sprayet grove ord og tegninger overalt på de plettfrie, hvite fasadene. Da hun omsider ble stanset av en brunjakkebetjent fra stinker’n, hadde hun gjort hærverk i nesten hele gaten.

«Hei! Stopp! Hva er det du tror du driver med, din lille skurk?»

«Kunst,» sa hun tonløst.

«Å jaså, så det er kunst, dette her?» spurte politibetjenten, og øyebrynene hennes skjøt helt opp til hårfestet. «Det ser mer ut som kriminalitet, synes jeg. Jeg burde visst legge deg i håndjern!»

«Du burde visst legge deg selv i håndjern,» foreslo Kadense. Kvinnen gjorde som hun sa, og strammet dem rundt sine egne håndledd uten å blunke.

Kadense stakk sprayboksen i hånden på henne. «Nummer tolv trenger litt mer rødt. Ha en fin dag.»

«Ha en fin dag, frue,» sa politikvinnen tomøyd, og så gled blikket hennes forbi Kadense som olje på vann og stanset ved den blanke, hvite inngangsdøren til nummer tolv, som ikke forble hvit så veldig lenge.

Det Kadense kunne få folk til å gjøre, var virkelig noe helt for seg selv. Det var ikke hyggelig, tenkte Morrigan, det var verken pent eller riktig – men det var jammen noe helt for seg selv.

Morrigan fikk den ubehagelige gleden av å se seg selv på lerretet enda en gang, da filmen til Kadense viste jaktprøvekatastrofen i sin helhet, fra neshornets stormløp via Fens modige redning til det knusende øyeblikket da Kadense overbeviste løpsfuksjonæren om at det var hun og ikke Morrigan som skulle gå videre til fryktprøven.

Men filmen fortsatte. Den viste en annen samtale, som var helt annerledes, der Kadense overbeviste funksjonæren om at en av enhjørningene i virkeligheten var en forkledd pegasus. Hun pekte på det skinnende sølvhornet – et perfekt eksempel på et ekte enhjørninghorn – og sa: «Ser du? Noen har snudd en iskjeks opp ned og limt den fast på hodet. Jeg fatter ikke at dere ikke har sett det før nå. Og vingene er stukket unna.» Hun pekte på enhjørningens plettfrie hvite flanke, som helt tydelig var vingeløs.

Morrigan var målløs. Det var Kadense som hadde sørget for at hun gikk videre til fryktprøven. Hun hadde stjålet plassen til Morrigan fra henne, og så gitt den tilbake – helt uten videre. Men hvorfor det? Fikk hun dårlig samvittighet?

Scene etter scene med manipulering og lureri fulgte. Filmen viste at det var Kadense som under den aller første opptaksprøven i Storsnut palé overbeviste klaske-håndflate-tvillingene om at de skulle gi opp før de var i gang. Hun hadde til og med fått eldste Wong til å oppføre seg som en høne da hun selv var inne under bokprøven (akkurat den scenen ble møtt med latterbrøl fra alle, bortsett fra eldste Wong).

Selv om eldstenes reaksjon var blandet, og det så absolutt var mange misbilligende ansikter å se i publikum, hadde de til syvende og sist ikke noe valg. Kadense Svartstrøm hadde ikke bare en evne, hun hadde en gave. En merkelig, stygg gave. Men ikke desto mindre en gave.

«Nummer én!» sa Hagbart da navnet til Kadense lyste opp på ledertavlen og sendte Anah ned til andre plass, Hagbart til femte og Noelle til åttende.

Det var bare tre grupper på fem igjen. Morrigan hadde gitt opp å se etter Jupiter og begynt å se etter en fluktvei. Så snart nederlaget og ydmykelsen i oppvisningsprøven var et faktum, ble hun nødt til å stikke av.

Hun hadde ikke sett inspektør Flintelås, men hun var helt sikker på at han befant seg et eller annet sted på stadion og bare ventet. Ventet på at hun skulle gå på trynet, på at stunden skulle være inne da han kunne arrestere henne.

Til slutt ble den siste gruppen ropt opp. Morrigan gikk ned til arenaporten sammen med de fire andre kandidatene. Hagbart forsøkte å få bli med, men de allestedsnærværende funksjonærene fra Det vunderlige selskap viftet med skriveplatene og sendte ham tilbake til plassen sin.

Morrigan var alene.

Hun sto helt taus mens de første tre kandidatene opptrådte. Jenta med det veldig lange håret stilte seg opp på arenaen, og til tilskuernes forferdelse klippet hun av seg alt sammen, rett over ørene. Noen sekunder etter begynte håret å vokse ut igjen, og i løpet av noen minutter var det like langt som før hun klippet det av. I likhet med alle andre i publikum var Morrigan helt forbløffet. Men eldstene var det tydeligvis ikke. Akkurat som Jupiter hadde forutsagt under den vunderlige velkomsten, kom ikke jenta inn på topp ni. Hun dynget begge hårsåtene – den som lå på bakken, og den hun hadde på hodet – opp i den vesle vogna og subbet sturende ut av Trollosseum.

En ballettdanser. Som ikke fikk plass på ledertavlen.

En gutt som kunne puste under vann. Fikk ikke plass.

Så var det Morrigans tur. Funksjonæren åpnet porten for henne.

Hun kunne stikke av nå. Tanken slo ned i henne som et lyn – hun kunne bare snu og gå sin vei. Dette var siste sjanse til å unngå ydmykelse (fulgt av deportasjon fra Ingenlund, fulgt av den sikre død), og hun kunne gjøre det – hun kunne skåne seg selv fra det som uten tvil ville bli det verste øyeblikket i hennes liv – hvis hun bare snudde og gikk sin vei.

Gjør det nå, tenkte hun. Bare gå.

«Klar?»

En hviskende lyd i øret. En hånd som klemte skulderen hennes. Hun så opp.

Et hode som var helt latterlig rødhåret. To glitrende blå øyne. Et blunk.

«Ja. Jeg er klar.» Hun nølte, og så spurte hun – et raskt, fortvilet siste forsøk på å få et svar før alle andre i Trollosseum visste det. «Hva er det, Jupiter? Hva er evnen min?»

«Å, det.» Han så på henne og blunket ugleaktig, som om hun hadde stilt det minst viktige spørsmålet i hele verden. «Du har ikke noen evne.»

Og så skred han uforferdet inn på arenaen og tok det for gitt at hun fulgte etter.

«Kaptein Jupiter Nord presenterer Morrigan Kråkh fra Ingenlund.»

KAPITTEL TJUETRE

Juks og fanteri

Stemningen i Trollosseum forandret seg da Jupiter kom inn på arenaen. Summingen av ukonsentrert småprat forvandlet seg til hvisking. Folk rettet faktisk ryggen. En av Det vunderlige selskaps mest beundrede sønner hadde endelig en kandidat. De holdt på å dø på seg av lyst til å se hva slags evne hun hadde, denne jenta som hadde fristet den store Jupiter Nord til å bli fadder.

Morrigan holdt på å dø på seg, hun også, men ikke av nysgjerrighet.

Hun holdt på å dø på seg av lyst til å stikke av, til å gjemme seg. Hun lengtet etter at bakken skulle bli til en vulkan og svelge hele arenaen i en bølge av varm lava. Hjertet hamret seg ut av brystet som om det ville angripe noe.

Ikke noe. Noen.

Hvordan kunne Jupiter gjøre noe sånt mot henne? Hele året hadde Morrigan stolt på ham, vært sikker på at uansett hva denne mystiske evnen hennes var, så visste fadderen hennes det. Han hadde sagt at hun ikke skulle bekymre seg, at han hadde kontroll på dette her … og så hadde han kastet henne til ulvene.

Hun hadde ikke noen evne. Hun hadde hatt rett hele tiden.

Rasende tårer sved i øynene og truet med å renne. At han kunne!

«Kan jeg få komme frem?» spurte Jupiter eldstene. Morrigan hadde sett over sytti kandidater i aksjon nå, så hun visste at dette var en underlig forespørsel. Men eldste Kvist vinket Jupiter bort til bordet.

Arenaen ble helt stille da Morrigan ble stående alene i midten mens Jupiter snakket lavt med eldstene. Hun så på de nysgjerrige ansiktene på tribunene, forestilte seg at alle kom til å le når de oppdaget at dette var en spøk, at Morrigan Kråkh fra Ingenlund ikke hadde talent i det hele tatt. Eller kanskje de ikke kom til å le. Kanskje de kom til å bli sinte på Jupiter for at han hadde kastet bort tiden deres.

Ikke like sinte som meg, tenkte Morrigan.

Så gjorde Jupiter noe veldig rart.

Han tok tak i skuldrene på eldste Kvist, eldste Wong og eldste Saga etter tur, og presset pannen mot deres panner. Ikke bare så det merkelig ut, men da han slapp dem, virket de rent fortumlet, blunket og skjermet øynene, og så stirret de taust og forbløffet på Morrigan en lang stund.

Og så gikk navnet til Morrigan rett inn på førsteplass.

Trollosseum eksploderte. Folk spratt opp, skrek til eldstene, forlangte en forklaring på denne galskapen, forlangte å få se en evne hos Morrigan Kråkh, denne hersens inntrengeren.

Morrigan selv var så lamslått at hun glemte å være sint på Jupiter. Hun sto som fastfrosset og bare betraktet flommen av raseri.

Stadionet runget av brølende anklager om favorisering og juks. Morrigan så Basse Carlsen komme løpende nedover tribunene, tre trinn av gangen, mens han ropte noe uforståelig. Uansett hvor Morrigan så, stirret folk rasende på henne. Hun lette etter Hagbart i mengden og lurte på om han også var sint. Var det mulig at vennen hennes også syntes hun var en juksemaker?

Jupiter kom bort og tok henne i hånden og dro henne med seg gjennom en dør i arenaen.

«Kom, Mog. Vi lar de rasende massene få rase i fred.»

Artistenes oppholdsrom var velsignet tomt for folk. Morrigan så en enslig sofa, et brett med noen ynkelige smørbrød og en mugge blek sitronsaft. Her og der på veggene hang plakater for gamle trollkamper og drageridningsturneringer. Et sted i bakgrunnen lød harmløs panfløytemusikk.

Det var én annen i rommet, en ung mann i Trollosseum-uniform som så ut til å være minst halvt troll (knokene slepte i gulvet). Han holdt opp brettet da de kom inn. «Blings?» gryntet han.

«Nei takk,» sa Jupiter. Morrigan ristet på hodet. Halvtrollet begynte å kjede seg og gikk.

Morrigan trakk pusten dypt inn, knyttet nevene og hadde akkurat greid å finne de rette ordene for å få sagt hvor rasende hun var, da Jupiter sa noe. «Ja da – jeg vet det. Unnskyld. Vær så snill, Mog, jeg er fryktelig lei for det. Jeg vet hvor forvirrende dette er.» Angrende øyne, forsonende stemme og avvergende hender – Ikke skad meg, ikke skyt. «Men hør her. Om et øyeblikk blir det enda mer forvirrende, og det er ikke tid til å gi noen grundig forklaring nå. Men jeg lover – jeg lover – at når dette er over, skal jeg besvare hvert eneste spørsmål du har, helt ned til aller minste detalj. Men du må være så snill å være tålmodig og stole på meg, selv om du kanskje ikke synes jeg fortjener det, bare en liten stund til. Er det greit?»

Morrigan hadde lyst til å skjelle ham ut, til å si nei, selvfølgelig er det ikke greit, det er det stikk motsatte av greit – men hun gjorde det ikke. I stedet hektet hun lillefingeren til Jupiter ettertrykkelig fast i sin egen og så ham rett inn i øynene. «Hvert eneste spørsmål. Aller minste detalj. Lillefingerløfte?»

«Lillefingerløfte.»

Bare noen sekunder senere braste døren opp, og eldstene feide inn med målbevisst uttrykksløse ansikter og kappene bølgende bak seg. Alle tre hadde en gyllen V festet i halsen.

«Hvor lenge har du visst det?» ville eldste Kvist vite. «Siden før aftentid, selvsagt, men hvor lenge før? Dager, uker? Måneder? År?»

Jupiter hevet hendene. «Eldste Kvist, jeg forstår at du er overrasket, men –»

«Overrasket! Overrasket?» Det var som om den knøttlille gamle damen vokste ti centimeter da hun stilte seg rett foran Jupiter og rettet pekefingeren mot ansiktet hans. Morrigan fikk lyst til å heie på henne. Gi ham inn, gamlemor! «Jupiter Amantius Nord, jeg var læreren til fadderen din. Jeg var læreren til fadderen til fadderen din! Jeg har kjent deg siden du var elleve år gammel, reddet deg fra utvisning utallige ganger – jeg anbefalte deg til og med til Utforskerforbundet, og dette er din måte å si takk på?»

«Unnskyld at jeg spør, men hadde det spilt noen rolle?» Jupiter dro en hånd gjennom håret og krympet litt mens den gamle damen vandret sint frem og tilbake foran ham. «Hva kunne du ha gjort med saken? Kunne du ha endret noe?»

Eldste Kvist freste og bråstanset. «Vel – nei, selvfølgelig ikke, men et lite forvarsel hadde vært hyggelig! Jeg er en gammel dame, Nord, du kunne jo ha gitt meg hjerteinfarkt der ute.»

Hjerteinfarkt? Morrigan søkte blikket til Jupiter og fant det. Hva var det han hadde vist eldstene, som var så sjokkerende?

Han så skyldbetynget ut. «Jeg beklager, eldste Kvist. Jeg ville bare ikke gjøre noe som kanskje ville forstyrre samlingen, jeg visste ikke om – jeg mener, det er ikke akkurat …» Stemmen døde hen, og han trakk hjelpeløst på skuldrene. «Jeg har aldri gjort dette før.»

«Når begynte samlingen?» spurte eldste Wong og så på Morrigan.

«Vanskelig å angi nøyaktig,» sa Jupiter. «For et år eller to siden? Vinteren i tiende, kanskje, eller våren i ellevte? Jeg har betalt familien Kråkhs ansatte for å få informasjon innimellom – privatlærere, vaskehjelper og så videre. Problemet er at de er så overtroiske, alle sammen, at det er vanskelig å skjelne det som faktisk er vunderlige hendelser, fra tullete historier. Kokka var overbevist om at Morrigan hadde drept gartneren ved å nyse på ham. Latterlig.»

«Var det flere?» spurte eldste Kvist.

«Flere?» Jupiter så overrasket på henne.

Hun hevet et øyebryn. «Du vet nøyaktig hva jeg mener, Nord.»

«Ja, akkurat, flere.» Han kremtet. «Ja. Tre til var registrert.»

«Og de …?»

«Viste ingen tegn,» sa Jupiter bestemt. «Ikke verdt å følge opp.» Morrigan rynket pannen. Tre til var registrert … Var det de tre andre forbannede barna han snakket om? Hadde han reddet henne og overlatt dem til røyk-og-skygge-jegerne fordi de ikke var «verdt å følge opp»? Hun hadde ikke lyst til å tro det om ham.

«Og ved siden av de overtroiske spionene du hadde i huset, Nord,» sa eldste Wong, «var det noen håndfaste bevis?»

«Ifølge Vintersjø Nyhetsbyrå begynte man å oppleve vundermangel i Sørlys og Fjerne Østsang for rundt atten måneder siden. Like fullt opplevde Morrigans hjemby rekordhøy vundertetthet fra vinteren i tiende til og med vinteren i ellevte, og var helt uberørt av republikkens energikrise. Det vil si – helt frem til aftentid, da vundermålingene i Sjakkelfoss viste en plutselig nedgang.» Han stanset, og blikket gikk raskt til Morrigan. «Aftentidskvelden, for å være nøyaktig. Rundt klokken ni.»

Da du reddet livet mitt, tenkte Morrigan. Da vi flyktet fra Sjakkelfoss gjennom himmeluret. Hva i all verden hadde vundermangelen med henne å gjøre?

«Hvordan i himmelens navn fikk du henne inn i Fristaten?» spurte eldste Kvist, og så ombestemte hun seg igjen. «Nei, vent. Glem det – jeg vil ikke vite det. Jeg vedder på at det er noe ulovlig.»

Jupiter spisset munnen og pustet tungt gjennom nesen. «Jeg er lei for at jeg ikke sa noe, eldste Kvist. Det er jeg virkelig. Som sagt var jeg redd for å gjøre noe som kunne komme til å forstyrre samlingen – jeg vet at det er dumt, jeg vet at det gjør meg akkurat like tåpelig og overtroisk som kjøkkenstaben til familien Kråkh, men jeg var redd for at hvis jeg snakket om det, kunne det ende med at jeg … skremte det vekk.»

«Vel, det ville kanskje ha vært det beste,» mumlet eldste Saga, den store, raggete oksen. Eldste Kvist stanset ham med et skarpt blikk. Morrigan måtte bokstavelig talt bite seg i tungen for å holde tilbake de tusen spørsmålene som hadde brent i henne siden samtalen startet.

«Så jeg fortalte det ikke til en sjel.» Jupiter så i gulvet. «Ikke til Morrigan engang.»

Eldstene ble stille. Eldste Kvist så forferdet ut og snudde seg fra Jupiter til Morrigan og tilbake igjen. «Du mener da ikke – sier du at barnet ikke vet selv –»

«Ærlig talt, Nord, dette er uakseptabelt, fullstendig imot selskapets regler,» sa eldste Saga fortørnet. «Å melde på et barn til opptaksprøvene uten at hun vet hvorfor – helt uhørt! Hvis fadderen din hadde vært her –»

«Hva med en beskyttelsespakt?» avbrøt eldste Wong. «Vi har nettopp sluppet et farlig vesen inn i selskapet, og det har ikke falt noen av oss inn å spørre om sikkerhetsforanstaltninger.»

«Jeg er ikke farlig,» protesterte Morrigan, samtidig som en liten stemme langt bak i hodet sa … Jo, det er du. Du er forbannet. Var det det eldstene snakket om? For mange måneder siden hadde Jupiter sagt at hun ikke var forbannet, at hun aldri hadde vært forbannet. Hadde det også vært løgn?

«Men dette er jo helt absurd. Gregoria, Alioth – har det tørnet for oss? Hva har vi gjort?» Eldste Wong løftet hendene oppgitt. «Det finnes ikke en borger i hele riket som ville skrive under på en slik pakt, for ikke å snakke om tre velansette, hederlige –»

«Tre?» sa eldste Saga med rungende røst. «Nei, himmel og hav. En tre-signatars beskyttelsespakt ville vært helt i orden dersom barnet bare var orkan-maner eller hypnotiker eller en annen helt vanlig type farlig vesen. For dette her foreslår jeg fem signatarer.»

Farlig vesen. Morrigan skulle ønske de ville slutte å si det.

«Ni,» sa eldste Kvist. Saga og Wong så overrasket på henne. «Og det er ikke et tema du kan forhandle om, kaptein Nord. Vi kan ikke akseptere færre enn ni signatarer. Ikke for en –» hun avbrøt seg selv og så opprørt på Morrigan. «Ikke for dette.»

«Vi kan like gjerne stryke navnet hennes fra ledertavlen her og nå,» sa eldste Wong. «Han kommer aldri til å få ni.»

«Jeg har sju så langt.»

Eldstene så forbløffet ut. Jupiter trakk en skriftrull ut av frakken og rakte den til dem. Morrigan forsøkte å få et glimt av den, men han var for rask.

Eldste Kvist gransket skriftrullen og hevet et øyebryn. «Senator Sølvrygg? Dronning Kal? Det må jeg si, du har mektige venner. Og de vet ikke –?»

«De vet tilstrekkelig til at de er grundig advart,» sa Jupiter. Morrigan syntes hun hørte et ørlite snev av tvil snike seg inn i stemmen hans. «Men … nei, ikke noe konkret.»

«Men de har truffet barnet?»

«Det skal de,» forsikret Jupiter. «Snart. Det lover jeg.»

«De stoler åpenbart på deg. Og det ser i det minste ut til at de er kvalifisert,» sa eldste Kvist og lot fingeren gli nedover listen.

«Kvalifisert til hva?» spurte Morrigan, for nå greide hun ikke å holde munn lenger. Men hvis noen av de voksne hørte henne, brydde de seg ikke om det.

Eldste Saga snudde seg mot Jupiter. «Men dette her betyr ingenting, Nord, hvis du ikke greier å finne signatar nummer åtte og ni.»

Jupiter sukket og gned seg i nakken. «Tro meg, jeg prøver. Det var derfor jeg kom hit så sent i dag, jeg trodde jeg hadde nummer åtte, men det falt i fisk. Hvis jeg kunne få noen dager til på meg, bare –»

«Jeg skal skrive under på pakten,» sa eldste Kvist. De andre eldstene så forferdet på henne. «Det er ikke imot reglene.»

«Dette er høyst uvanlig, Gregoria,» sa eldste Wong. «Er du sikker?»

«Helt sikker.» Hun trakk en penn ut av foldene på kappen og skrev navnet sitt raskt nederst på skriftrullen. «Da er det i det minste én på denne listen som vet hva hun har sagt ja til. Send meg dokumentene i kveld, Nord.»

Jupiter var taus et øyeblikk. Han gapte av sjokk. «Jeg – t-takk, eldste Kvist. Jeg mener det, tusen takk. Jeg lover at du ikke kommer til å angre på dette.»

Eldste Kvist sukket tungt. «Det tviler jeg veldig sterkt på, kjære deg. Ikke desto mindre får du frist frem til innvielsesdagen til å finne den niende signataren. Greier du ikke å finne noen, går frøken Kråkhs plass i kull 919 tapt. Lenger kan jeg ikke strekke meg.»

De forlot Trollosseum gjennom labyrintlignende korridorer fulle av gamle plakater og bilder av berømte trollkamper. Morrigan strevde med å holde tritt med Jupiter der han skyndte seg av gårde.

«Jeg sender deg og Jon tilbake til Devkalion med Fenestra, Mog,» sa han og var tre–fire skritt foran henne. «Jeg er nødt til å få tak i den siste underskriften, og jeg begynner å slippe opp for alternativer. Jeg har en siste mulighet, men det skal mye til, og jeg må –»

«Men du lovet å fortelle meg –»

«Det vet jeg at jeg gjorde, og det skal jeg, men –»

«Der er de! Jeg fant dem!»

Basse Carlsen kom trampende bortover korridoren, og etter ham spradet en rasende Noelle Devereaux, og så fulgte Kadense Svartstrøm, som så ut som hun kjedet seg, og den mest selvgode barten i hele Ingenlund – inspektør Flintelås. Bak dem kom minst ti–tolv betjenter i stinker’ns brune uniformer.

«Juks og fanteri!» skrek Carlsen, pekte på Jupiter og ristet av selvrettferdig harme. «Inspektør! Arrester disse menneskene! Juks og fanteri! Hva var det der for noe, hæ? Hva var det du gjorde med eldstene? En slags svartekunster?»

Jupiter forsøkte å presse seg forbi. «Ikke nå, Basse, jeg har ikke tid til det tullpratet ditt.»

«Å, gjett om du har tid til tullpratet mitt!» sa Carlsen og flyttet seg så han sperret veien for Jupiter. «Du har kanskje greid å bløffe eldstene, Nord, men meg lurer du ikke. Dere to har stjålet den plassen som tilhører min kandidat, Noelle.» Han pekte skarpt på en overrasket Morrigan – da hun så ledertavlen sist, var Noelle fortsatt på niende plass. En av de to siste kandidatene måtte ha skjøvet henne ut av listen. Morrigan prøvde å la være å smile. «Dette svartøyde lille monsteret hører ikke hjemme i selskapet, og jeg går rett til eldstene for å fortelle dem at hun er –»

«At hun er en motbydelig, ulovlig innvandrer,» avbrøt inspektør Flintelås, heiste opp buksene og skjøt brystet frem. Han snudde seg og så på de andre politifolkene for å forsikre seg om at han hadde deres fulle oppmerksomhet. Nå var stunden inne, og han hadde tenkt å nyte den. «Som er blitt smuglet inn fra republikken og har fått urettmessig tilfluktssted i hulen til en kriminell skikkelse.»

Jupiter så fornøyd ut. «Jeg har aldri blitt kalt en ‘kriminell skikkelse’ før. Noe så stas.»

«Snavla,» glefset Flintelås. Han trakk frem et ark fra jakken og holdt det opp så de kunne se det. «Her har jeg arrestordren. Så nå vil jeg se håndfaste, fysiske beviser på at hun er den du sier at hun her, at hun hører hjemme i Fristaten og ikke bare er et krapyl fra republikken som forsøker å utnytte vår gjestfrihet, eller enda verre, spionere på oss for Vintersjø-partiet.»

«Gi deg nå, Flinter’n, dette begynner å bli pinlig,» sa Jupiter utålmodig. «Jeg har jo sagt det for lenge siden – du har ingen myndighet over medlemmer av Det vunderlige selskap. Du kan miste politiskiltet for dette her, kompis.»

«Det ville du hatt helt rett i, kompis, hvis det ikke hadde vært for at opptaksprøvene er over,» sa Flintelås og så utrolig selvtilfreds ut. Han trakk frem et nytt ark og leste høyt. «Du må lese håndboken om vun-lovene litt grundigere, Nord. Artikkel nittisju, paragraf H: ‘En kandidat som består opptaksprøvene, er ikke offisielt medlem av Det vunderlige selskap før han eller hun mottar den gylne nålen etter å ha fullført kullets innvielsesseremoni, og frem til så skjer, kan hans eller hennes midlertidige medlemskap trekkes tilbake uten rettergang dersom eldstehøyrådet anser det som nødvendig og hensiktsmessig.’»

Jupiter sukket og ristet på hodet. «Dette har vi snakket om, inspektør. Artikkel nittisju, paragraf F: ‘Et barn som deltar i opptaksprøvene til Det vunderlige selskap, skal i alle rettslige henseender betraktes som medlem –’»

«‘–som medlem av Det vunderlige selskap så lenge de nevnte opptaksprøver pågår, eller til han eller hun fjernes fra opptaksprosessen,’» siterte Flintelås og overdøvet Jupiter. «Så lenge de nevnte opptaksprøver pågår, Nord. Opptaksprøvene er avsluttet. Ledertavlen er full. Eldstene har gått hjem.»

«Og det er flere uker til innvielsen,» la Carlsen til og greide nesten ikke å legge bånd på gleden.

«Jeg skulle mene at det betyr at jeg har full myndighet over den forbaskede lille blindpassasjeren din,» avsluttet Flintelås. Blikket hadde fått en sykelig glød. Barten dirret. Han rakte ut hånden. «Så nå vil jeg se de dokumentene, kaptein Nord.»

Jupiter hadde ingenting å si. Morrigan så at han veide frem og tilbake, telte politifolkene som omringet dem, og lette etter en fluktvei. Stillheten varte og varte, og Flintelås sto der med hånden strukket ut og ventet tålmodig med et triumferende lys i det grusomme ansiktet.

Morrigan sank sammen mot veggen, helt knust. Hun hadde vært så nær – så nær. Nå var det over. Hun kom til å dø, uten å få svar på noen av spørsmålene sine. Hun lukket øynene og ventet på at de skulle legge henne i håndjern og ta henne med seg.

«Her er de.»

Stemmen til Kadense Svartstrøm ga gjenlyd i gangen. Morrigan åpnet det ene øyet på gløtt og fikk se henne stå og holde et fillete ark som manglet det ene hjørnet, under nesen på inspektør Flintelås.

«Hva er dette?» sa Flintelås forvirret. «Hva er det jeg ser på?»

Det var en gammel trollkampplakat som reklamerte for «en legendarisk, bloddryppende kamp» mellom Orrrg fra Klorflorgen og Mavk-lork fra Hurgenglorgenflut. På bildet sto to usedvanlig stygge troll, Orrrg og Mavk-lork, og snerret mot hverandre, og fargerike bokstaver lovet to øl for prisen av én, fantastisk pauseunderholdning og gratis adgang til alle som kunne bevise at de var av trollblod.

«Det er dokumentene hennes,» sa Kadense i den lave, klangløse tonen. «Det ser du vel? Det står jo her: Morrigan Kråkh er borger av Fristaten.»

Flintelås ristet omtåket på hodet, som om han forsøkte å få løs noe som hadde satt seg fast. «Det – hva? Hvor står det at –»

«Det står jo der,» sa Kadense og gadd ikke engang å peke på noe. Det hørtes ut som om hun kjedet seg. «‘Morrigan Kråkh er borger av Fristaten og ble ikke smuglet ulovlig inn i landet, så kan du ikke bare bli ferdig med dette, sånn at vi kan komme oss videre her i livet’, står det. Med myndighetenes stempel og all ting.»

Basse Carlsen snappet arket ut av hånden hennes. «Få se på det der.»

Noelle og Flintelås trengte seg inntil ham, stakk hodene sammen og så på de kopparrede, siklende ansiktene til Orrrg og Mavk-lork.

Basse rynket pannen og blunket flere ganger. «Dette er ikke … dette her er jo ikke … dette er en trollkamp –»

«Nei, det er det ikke,» sa Kadense. «Det er et pass. Det er passet til Morrigan Kråkh, utstedt av Fristaten.»

«Det er det ikke, nei, det er … det er en … det er … passet til Morrigan Kråkh, utstedt av Fristaten,» gjentok han, og blikket ble glassaktig.

«Det ser ut til at alt er i sin skjønneste orden,» sa Kadense. Stemmen summet som en bikube. «Så da får dere komme dere av gårde, da.»

«Det ser ut til at alt er i sin skjønneste orden,» gjentok Flintelås. «Så da får vi komme oss av gårde, da.»

Han lot plakaten sveve ned på bakken og marsjerte bortover gangen. Basse og Noelle fulgte fortumlet etter ham. Betjentene fra Ingenlund-politiet ble stående litt usikre, fullstendig forvirret over denne pussige utviklingen, før de lydig fulgte etter sjefen sin.

Kadense snudde seg mot Morrigan. «Du skylder meg en tjeneste.»

«Hvorfor hjalp du meg?»

«Fordi …» Kadense nølte. «Fordi jeg ikke kan fordra Noelle. Jeg liker ikke deg spesielt godt heller, men jeg kan virkelig ikke fordra Noelle. Og fordi …» Hun senket stemmen. «Du husker meg. Ikke sant? Du husker meg fra jaktprøven.»

«Du fikk meg nesten kastet ut av opptaksprøvene.»

«Og helgemess. Husker du det også?»

Morrigan så sint på henne. «Du dyttet meg ut i en dam. Det er ikke akkurat en sånn ting man glem…»

«Det er aldri noen som husker meg,» avbrøt Kadense raskt. Hun så rart på Morrigan. «Folk glemmer hypnotikere, det er hele poenget. Men du husket meg.» Hun kastet et blikk oppover gangen. «Må stikke.» Hun løp av gårde for å ta igjen fadderen sin, og før Morrigan kom på noe å si, hadde hun forsvunnet rundt et hjørne.

«For en merkelig liten jente,» sa Jupiter og så etter Kadense med en forvirret rynke i pannen. «Hvem er hun?»

«Kadense Svartstrøm.» Morrigan tok opp plakaten som lå på gulvet, brettet den sammen og stakk den i lommen. «Og ja, hun er merkelig.»

«Hmm?» Jupiter ristet hodet våkent og så på Morrigan.

«Hun er merkelig, sa jeg.»

«Hvem er merkelig?»

«Kadense.»

«Hvem er Kadense?»

Morrigan sukket. «Tuller du? Bare glem det.»

KAPITTEL TJUEFIRE

Bataljegaten

Jupiter sendte bud på Fenestra, som motvillig møtte dem ved inngangen til Bataljegaten vundergrunnsstasjon. Hun skulle følge Morrigan, Jon og Hagbart tilbake til Devkalion mens Jupiter tok seg av denne mystiske beskyttelsespakten, hva nå det var.

«Ikke slipp dem av syne,» sa Jupiter til Fen for ørtende gang da han kom tilbake fra billettluken. «Ingen omveier, ingen stopp underveis – rett hjem til hotellet, ingen avstikkere eller forsinkelser av noe slag, er det forstått?»

Fenestra himlet med øynene. «Fillern også, jeg som hadde tenkt å stoppe for å kjøpe is og hundevalper.»

«Fenestra …» sa han advarende.

«Greit, slapp av litt, da.»

Han snudde seg mot Morrigan, Hagbart og Jon. «Hør etter, dere. Det kommer til å være masse folk der nede. Hold dere tett inntil Fen og la være å vandre av gårde. Fen, det beste er å ta Lynlinjen til Lilithporten og bytte til Jubileumslinjen der. Den tar dere til Elveøya, og så kan dere ta plyksbanen rett til Vårfluesmuget derfra. Alle har plyksene sine?»

Barna nikket.

«Men Vikinglinjen går direkte til Elveøya,» sa Fen.

Jupiter ristet på hodet. «Fyren i billettluken sier det er forsinkelser på grunn av et vikingangrep i en av tunnelene. Det kommer til å ta timevis å ordne opp i det kaoset.»

«Da blir det Lynlinjen,» nikket hun. «Kom igjen, dere.»

De gikk inn på den travle stasjonen og gjennom sperringene. Fen, som var for stor til å gå gjennom på vanlig måte, hoppet over dem. En indignert billettkontrollør gjorde tegn til å ville kjefte på henne, men hun hveste til ham, og da ble han plutselig travelt opptatt med noe.

Mens de trasket gjennom tunneler og ned trapper, snudde Hagbart seg stadig vekk for å se på Morrigan og brant av lyst til å spørre hva som hadde skjedd på prøven, men det var altfor bråkete der. Morrigan møtte blikket hans og trakk på skuldrene. «Jeg vet ikke,» mimet hun.

Da de omsider var nede på perrongen, presset Fen seg frem gjennom passasjerhavet, bare skjøv folk til side som om de var hveteaks på en åker, til hun sto ved den gule streken helt ytterst. Hagbart, Morrigan og Jon grep tak i hver sin pelstust og forsøkte å holde følge mens de ba om unnskyldning der de albuet seg forbi folk.

«Ta det litt med ro, Fen,» sa Jon. «Du kommer til å trampe ned noen.»

«Hvis noen står i veien for meg, fortjener de å bli trampet ned,» knurret magnifikatten. «Dette var virkelig det jeg trengte etter den sinnssvake dagen jeg har hatt – å være barnevakt for dere tre på en fullstappet vundergrunn. Devkalion har vært et eneste kaos i hele dag, med massevis av folk som har kommet og gått og laget bråk. Vi har hatt arbeidere som har ordnet det elektriske anlegget i sørfløyen, og Suppedas fikk disse latterlige spøkelsesjegerne til å komme tilbake enda en gang.»

«Spøkelsesjegere!» sa Hagbart og så henrykt ut.

«Jeg trodde de ble kvitt det spøkelset?» sa Morrigan. «I sommer, mener jeg. Da arrangerte de jo en utdrivelse.»

«Og likevel, enda så flinke de er til å vifte med salvie,» sa Fen tørt, «driver den grå mannen fortsatt og henger i sørfløyen og skremmer folk. Går gjennom vegger og forsvinner rundt hjørner. Staben har til og med gitt ham et navn – å, hva er det igjen?»

«Jeg har ikke sett noen grå mann,» sa Morrigan.

«Det er det ingen grunn til at du skulle ha gjort, du har da ingenting i sørfløyen å gjøre mens denne hersens oppussingen foregår.» Morrigan, Hagbart og Jon vekslet skyldbetyngede blikk, men sa ingenting. De hadde fortsatt ikke fortalt noen at Morrigan ved et uhell hadde havnet i sørfløyen den natten skyggen rømte. «Det er arbeiderne som stadig vekk klager over ham, de sier at de hører ham i naborommet, og når de løper inn for å se hvem som er der, forsvinner han bare inn i spindelsløret.»

«Hva er det de hører, da?» spurte Jon.

«Synging eller – nei, nynning. Det er det de kaller ham. Nynnemannen. Helt latterlig.»

Plutselig krenget det i magen til Morrigan, som om hun hadde bommet på et trappetrinn. Den grå mannen. Nynnemannen. Som gikk gjennom vegger i sørfløyen og forsvant inn i spindelsløret. Som et spøkelse.

Plutselig skjønte hun hvordan Esra Skrall hadde kommet seg inn i Ingenlund. Det var som om en lampe hadde slått seg på i hodet og hun endelig kunne se klart.

«Spindelslørlinjen!» utbrøt hun.

«Hvafornoe?» sa Hagbart.

«Spindelslørlinjen – det er sånn han gjør det, det er sånn han kommer seg inn i Ingenlund,» sa hun.

«Det er sånn hvem kommer seg inn i Ingenlund?» spurte Jon. «Hva snakker du om?»

«Jahr – Esra Skrall – det er han som er den grå mannen, mannen som nynner! Det er derfor folk tror han er et spøkelse – han kommer hit med Spindelslørlinjen, han kan gå gjennom vegger!»

Men stemmen druknet i en høy fløytelyd og et vusj av damp da toget kjørte inn på stasjonen. Fen så strengt på Morrigan og guttene og dyttet dem inn i første vogn. Det var null problem å få sitteplasser, ettersom de andre passasjerene trengte seg sammen i den motsatte enden og mer enn gjerne ga den enorme, guløyde magnifikatten alburom.

Da de hadde kommet seg på plass, bøyde Fen seg tett inntil de tre og stakk det store grå hodet inn mellom dem. «Forsiktig med hva dere snakker om på stappfulle vundergrunnsstasjoner,» knurret hun. «Spindelslørlinjen skal liksom være topphemmelig.»

«Men Esra Skrall bruker den,» hveste Morrigan og kastet et blikk over skulderen for å forsikre seg om at ingen lyttet. «Vi er nødt til å si fra til Jupiter. Det er ikke noe spøkelse, Fen, det er Esra Skrall – det er han som er den grå mannen!»

«Esra Skrall?» Fen senket stemmen enda et hakk. «Vundersmeden Esra Skrall? Tøys. Han ble bannlyst fra Ingenlund for mange æraer siden.»

«Det er ikke tøys! Jeg har sett ham selv. Han var i lobbyen den dagen lysekronen styrtet i gulvet, og jeg snakket med ham i sørfløyen en kveld i sommer –»

«Hva gjorde du i sørfløyen?» ville Fen vite.

«– og han var og så på svartparaden på helgemess.»

«Det er sant,» sa Hagbart og nikket voldsomt. «Han var der, jeg så ham, jeg også.»

«Madame Chanda viste meg et hundre år gammelt bilde av Skrall, og det er ham, Fen – han er helt lik, han er ikke blitt en dag eldre! Det er sånn han har omgått bannlysningen, ved å la kroppen være igjen i republikken – grensevaktene, Bakketroppen, Det kongelige trolldomsråd – ingen av dem var i stand til å oppdage at han svevde rundt i Ingenlund, for i virkeligheten var han ikke her.»

«Hvis det der er sant,» sa Jon med en dyp rynke i pannen, «hvis det virkelig er vundersmeden, og han faktisk kommer seg inn i Ingenlund med Spindelslørlinjen, så … hvorfor?» Det vaktsomme blikket gled raskt mot Morrigan. «Hva er det han vil?»

«Kanskje han prøver å finne et svakt punkt,» sa Hagbart. «Et sted der han kan presse seg inn i Ingenlund igjen.» Han sendte Morrigan et megetsigende blikk, en taus oppfordring til å fortelle om Skralls tilbud om en lærlingplass. Han hadde rett, tenkte hun. Hun var nødt til å si det til noen, og gudene visste når Jupiter kom tilbake.

«Fen, jeg tror jeg vet hva –» begynte hun stille, men magnifikatten stanset henne.

«Dette er bare tull! Og uansett om han faktisk brukte Spindelslørlinjen, så kunne han ikke skade noen. Han kunne ikke engang ta på noen. Det er umulig å oppnå fysisk kontakt med noe som helst gjennom spindelsløret.»

«Fen, hør på meg,» sa Morrigan. «Jeg vet hva Skrall –»

«Han er vundersmeden, Fen,» avbrøt Jon. «Det er sikkert ganske mye han kan, som andre mennesker ikke kan.»

«Det er umulig, sier jeg.»

«Fen, du må høre på meg!» skrek Morrigan.

Plutselig flakket lampene i kupeen, og toget sakket farten og stanset. Passasjerene stønnet i kor.

«Hvorfor har vi stoppet, pappa?» spurte en liten gutt halvveis nede i vognen. «Hvorfor går ikke dørene opp?»

«Bare en hersens forsinkelse, som vanlig, gutten min,» sa mannen og sukket oppgitt, som den erfarne passasjeren han var. «Mus på skinnene eller noe.»

Lampene flakket igjen, før de ble helt mørke og så hakket seg halvhjertet til liv igjen. De hørte et slags mekanisk hvin, og så kom en stemme over høyttaleranlegget.

«God ettermiddag, mine damer og herrer. Vi har visst et eller annet signalproblem lenger fremme. Burde ikke ta lang tid før vi er i gang igjen. Takk for tålmodigheten.»

Lampene flakket på nytt. Setene vibrerte, og rekkverkene ristet.

Morrigan så seg rundt. Det virket ikke som om noen andre hadde lagt merke til det. Hun hørte en rumlende lyd fra tunnelen og gikk bort til siden av vognen for å presse øret mot veggen.

«Hva er det du driver med?» spurte Fen.

«Hører dere det ikke?»

«Hva da?» spurte Hagbart.

«Det høres ut som … som …»

Hover. Det hørtes ut som dundrende hover som raste nedover vundergrunnssporet og ga gjenlyd i tunnelen – og nå kom en hests hvinende vrinsking, bjeffing fra jakthunder. Lyden av et skudd som ble avfyrt.

Morrigan vaklet bakover og snublet i setene. «Løp!» skrek hun. «Trekk dere bakover, de kommer!»

Men det var ikke noe sted å gjøre av seg. Vognen var helt full, og toget hadde stanset midt i tunnelen. Morrigan snudde seg og så på trengselen rundt seg, mange titalls forvirrede ansikter – blant dem Hagbart, Fenestra og Jon, som så veldig bekymret ut.

«Morrigan, hva er det du snakker om?» spurte Hagbart, men stemmen lød fjern, så lav sammenlignet med den tordnende stormen av røyk-og-skygge-jegerne. «Jeg hører ingen –»

Og plutselig – bare røyk, bare en tykk, virvlende masse av skygge og røyk som omringet henne og fylte lungene. Føttene ble feid vekk under henne, og hun ble løftet opp i luften, trukket av gårde av røyk-og-skygge-jegerne til den øredøvende lyden av triumferende jakthorn. Hun tviholdt på den svarte paraplyen, klamret seg til den som om den på et eller annet vis kunne forankre henne til bakken.

Morrigan hadde aldri vært i havet, hadde aldri så mye som sett det i virkeligheten, men dette, tenkte hun, dette måtte være sånn det føltes å drukne, å bli feid av gårde av en voldsom bølge og kastet rundt og rundt og rundt til det ikke fantes noen ting, bare mørke og skygge og svart, svart, svart …

KAPITTEL TJUEFEM

Mester og lærling

Morrigan våknet på en tom perrong. Hun stønnet lavt da hun forsøkte å sette seg opp på den kalde betongen, og smerten strålte nedover siden. Magen virvlet.

Hun blunket for å greie å fokusere blikket og oppdaget at hun kjente igjen de gammeldagse plakatene og reklamene på veggene. Dette var Spindelslørlinjens perrong. Hun grep oljelerretsparaplyen som lå på bakken, og kom seg ustøtt på beina. Blikket landet på noe hun helst ville sluppet å se. Hun var ikke alene.

På en trebenk førti meter lenger nede på perrongen satt Jahr.

Nei, tenkte Morrigan, ikke Jahr. Esra Skrall. Vundersmeden.

Han så rett mot tunnelveggen på den andre siden av sporet, fordypet i tanker, og nynnet den pussige lille sangen sin. Den hørtes ut som en barnesang, bare helt feil.

Hjertet til Morrigan hamret raskere.

Hun hørte et lavt snerr. Strimer av svart røyk snek seg ut av den gapende tunnelmunningen, og små prikker av rødt lys tittet ut av det svarte. Morrigan skvatt da et lyst vrinsk skar gjennom luften. Røyk-og-skygge-jegerne ventet tålmodig i mørket … men på hva? På en ordre fra sin herre, vundersmeden?

Det fantes bare én vei ut.

Morrigan gikk sakte bortover perrongen, og skrittene ga gjenlyd. Esra Skrall satt skummelt stille. Han bare fortsatte å nynne, fortsatte å se på veggen.

Hvis hun bare greide å komme seg forbi ham, tenkte hun, kunne hun kanskje prøve å flykte – oppover og oppover de labyrintlignende trappene og skjulte gangene i vundergrunnen til hun fant en sporveisansatt eller en flokk vennligsinnede passasjerer, eller til hun snublet ut i lørdagskveldens klare, bråkete trygghet.

Hun tok et prøvende skritt til, og så enda ett.

«Vesle kråke, vesle kråke, øyne svarte som grut,» sang Skrall lavt. Et smil smøg seg over ansiktet, lite og langsomt, uten noen gang å nå øynene.

«Stuper brått ned mot en eng og harens unger så små.»

Morrigan stanset. Hadde hun ikke hørt denne sangen før? Kanskje hun hadde lært den i barnehagen, før de kastet henne ut fordi hun var forbannet. Stemmen til Skrall var høy og klar. Illevarslende vakker.

«Vesle hare, vesle hare, løp til mamma’n din nå.» Han snudde seg og så på henne, og i samme øyeblikk ble de grønne og hvite flisene på veggene svarte, en etter en, som om de hadde mottatt en taus ordre.

«Før den kråka, vesle kråka, hakker øyet ditt ut.»

Han sluttet å synge, men det skremmende smilet forsvant ikke. «Frøken Kråkh. Du ser ut som et menneske som har skjønt noe.»

Morrigan sa ingenting.

«Kom igjen,» presset han på, og hvisket nesten. «Vis meg hvor smart du er.»

«Du … du er Esra Skrall,» sa hun. «Du er vundersmeden. Jahr finnes ikke, det var bare løgn.»

«Bra.» Han nikket. «Veldig bra. Noe mer?»

Morrigan svelget. «Massakren på Tapperhetsplassen – det var deg. Det var du som drepte alle de menneskene.»

Han bøyde hodet så vidt. «Skyldig. Noe mer?»

«Det var du som sendte røyk-og-skygge-jegerne etter meg.» Lampene på stasjonen flakket. Slyngtråder av svart røyk drev ut av tunnelen, snodde seg langs veggene og i taket og kvalte lyset. Morrigan skalv. Det føltes som om mørket kunne komme til å fortære henne også.

«Korrekt. Deg og alle andre barn som var så uheldige å bli født på aftentid. Det var ment som en barmhjertighetshandling.»

«Barmhjertighet?» sa Morrigan. «Du prøvde å drepe meg!»

Han lukket øynene som om han var skuffet. «Feil. Jeg prøver ikke å drepe folk, frøken Kråkh. Jeg bare dreper dem. Som du kanskje har lagt merke til, er du fortsatt i live. Ikke, vær du sikker, på grunn av den tapre redningsaksjonen til denne kaptein Nord, men fordi jeg ville at du skulle leve.»

«Du lyver!»

«Jeg lyver ofte. Ja. Men ikke alltid, og så visst ikke nå.» Han reiste seg og kom nærmere. «Du hadde bare halvveis rett. Jeg sendte røyk-og-skygge-jegerne etter deg, men ikke for å drepe deg.»

Da de hørte navnet sitt, kom de svarte røykhundene ut av tunnelen, smøg seg langs bakken, fulgt av en vegg av jegere til hest. De beveget seg sakte, drømmeaktig. Ventet på en ordre om å gå til angrep.

Morrigan tok noen skritt bakover.

«Ikke løp,» advarte Skrall. «De elsker at barn løper.»

Hun stivnet, greide ikke å ta blikket fra røyk-og-skygge-jegerne. Pulsen trommet helt ned i fingertuppene.

«Ganske skremmende, det er jeg enig i,» sa han og kastet et blikk over skulderen. «Noe av det beste jeg har skapt. De er den perfekte drapsmaskin – ubarmhjertige, helt uten følelser. Umulige å stoppe. Tro meg, frøken Kråkh, hvis jeg hadde gitt dem ordre om å drepe deg, så ville du ikke ha levd lenger enn til aftentid. Du ville ikke ha vært annet enn en askehaug. Jeg ga ikke ordre om å drepe – men om å gjete.»

Han smilte. Det prikket i nakken til Morrigan. Hun kunne sverge på at et ørlite øyeblikk, et kort glimt, hadde hun sett vundersmedens skygge i ansiktet hans. Svarte øyne og svart munn og skarpe, blottlagte tenner. Det hule ansiktet til en skapning som verken var menneske eller monster, men noe annet som Morrigan ikke våget å forestille seg engang.

«De mislyktes første gang, selvfølgelig, og lot den motbydelige rødtoppen lokke deg vekk i den latterlige mekaniske edderkoppen sin. Men jeg visste at de ikke kom til å mislykkes igjen, ikke da jeg endelig fant en svakhet jeg kunne utnytte i Spindelslørlinjen. Det har tatt meg mesteparten av året og en liten katastrofe eller to på vundergrunnen –»

«Så det var deg,» sa Morrigan. Stemmen skalv. «De avsporingene. Det var mange som sa at det var vundersmeden, og de hadde rett. Du drepte to mennesker!»

«Prøving og feiling,» sa han med et skuldertrekk. «Det måtte til for å fange deg inn som et annet forvillet får. Og nå, lille lam, er det på tide å dra hjem.»

Han snudde seg mot henne og rakte ut hånden. Et tog fløytet i det fjerne.

Morrigan tok enda et skritt bakover. «Jeg blir ikke med deg.»

«Det tillater jeg meg å være uenig i.»

Morrigan hørte lyden av en motor som satte farten opp. Et sølvgyllent lys skinte langt inne i tunnelen, ble klarere og klarere og trengte gjennom veggen av mørke røyk-og-skygge-jegere til det endelig brøt gjennom, flimrende og perlemorsskimrende, altfor vakkert og altfor grusomt til at hun orket å se på det.

Røyk-og-skygge-jegere spredte seg, forduftet i løse luften og dukket opp igjen på perrongen som en tornado med Morrigan i stormens øye. Oljelerretsparaplyen tumlet i bakken. De virvlet rundt og rundt henne, bandt henne med svarte tau av røyk og skygge, skjøv og trakk henne langt inn i det blendende gylne lyset fra spindelslørtoget.

En fløyte tutet. Toget forlot stasjonen.

Luften hadde et kjølig drag som Morrigan kunne kjenne selv gjennom spindelsløret. Det var kaldt utenfor Kråkheslottet. Plenen var dekket av rim. Innenfor den høye smijernsporten var huset en svart silhuett mot den stadig mørkere himmelen.

Skrall tok noen skritt frem og kikket opp mot huset med sinnssyk, blankøyd forventning. «Skal vi ikke avlegge dem et besøk?»

Vundersmeden var ikke lenger et vesen uten kropp som svevde i spindelsløret og ikke kunne påvirke ting rundt seg. Han var hjemme i republikken, tilbake i kroppen sin, og nøt friheten.

Han knaket med knokene og strakte ut armene, og med et bestemt kast med håndleddene fikk han porten til å åpne seg – men nei, den gjorde mer enn å åpne seg. Den skrelte seg bakover, stang for stang, mens det massive jernet stønnet som om det ble bøyd av en usynlig kjempehånd.

Hundene kom løpende rundt huset og bjeffet voldsomt mot bråket.

«Voff! Voff, voff!» bjeffet Skrall til svar, som en galning. Hundene fløy baklengs gjennom luften som om noen hadde kastet dem av gårde, landet på plenen med dumpe dunk og løp klynkende sin vei.

«Du aner ikke hvor grusomt det er,» sa han og snudde seg mot Morrigan mens han knaste seg oppover grusen i innkjørselen, «å være der, midt i byen min – min by, mitt elskede Ingenlund – og ikke kunne gjøre noe som helst. Ikke kunne bruke talentene mine, kunne påvirke tingene rundt meg … ikke engang berøre noe.» Han svelget og så ut i det fjerne. «Spindelslørlinjen er en fantastisk oppfinnelse, frøken Kråkh – og jeg vet hva jeg snakker om, det var jeg som skapte den – men av og til er den et fengsel.» Ansiktet lyste opp. «Jeg skal vise deg hvordan det føles.»

Han snudde seg mot huset, hevet armene som en dirigent som var klar til å lede et orkester, og satte i gang.

Mursteinene og steinene i Kråkheslottet begynte å flytte på seg, vred seg og skrapte mot hverandre, pisket opp støvskyer og dannet nye formasjoner, til barndomshjemmet til Morrigan var helt ugjenkjennelig. Det jamret og strakte på seg mens det vokste til en høy, gotisk katedral som ruvet over henne, skumlere enn noen gang.

«Mye bedre, ikke sant?» sa Skrall og hostet mens han viftet støvet vekk fra ansiktet.

«Slutt,» sa Morrigan.

«Jeg har bare så vidt begynt.»

Han knipset, og den mørkegrå steinen i det omskapte huset begynte å gløde, opplyst av en million ørsmå, gylne lamper. Det var nydelig.

Ja vel, det hadde jeg ikke ventet, tenkte Morrigan og så mistenksomt på Skrall. Han så spørrende på henne og strakte ut begge hendene, som om han ville ha samtykke.

«Det er dette du ønsker deg, ikke sant, frøken Kråkh?» Et nytt knips, og en flaggstang vokste opp av det øverste spiret. Et svart flagg med Morrigans ansikt vaiet stolt i vinden. «Det var derfor du valgte den brautende idioten, ikke sant, han med det vunderlige selskapet og araknopoden og morgentidsfeiring med hopping fra taket?»

Et kast med håndleddet fra Skrall, og et strålende neonskilt på taket ønsket VELKOMMEN TIL MORRIGANLAND i enorme, blinkende bokstaver.

Morrigan ville kanskje ha ledd hvis hun ikke hadde vært så redd. Esra Skrall, den ondeste mannen som noen gang hadde levd, hadde nettopp forvandlet barndomshjemmet hennes til en Morrigan Kråkhfornøyelsespark.

Han snudde seg mot henne. «Mye skrik og lite ull. Det er det Jupiter Nord er. Har han fortalt deg det nå?»

«Fortalt meg hva?»

«Nei, selvfølgelig har han ikke det. Men i det søte lille hodet ditt har du en hjerne som fungerer forholdsvis godt. Du må ha skjønt det.» Mens Skrall snakket, viftet han med fingrene og fikk vannstråler til å skyte opp av fontenen og fryse i luften som om de var isskulpturer. Han så ikke engang i den retningen. Morrigan var ikke sikker på om han la merke til at han gjorde det. «Si meg, Morrigan Kråkh: Hvorfor ville jeg ha deg som lærling?»

Morrigan svelget. «Jeg vet ikke.»

«Tøys,» sa han mildt. Han hevet hånden og tegnet et mønster i luften. Neonlyset og de ørsmå lampene flakket og døde. Spiret begynte å rase sammen. Noen grå steiner tumlet nedover mot bakken. «Få høre.»

«Jeg vet ikke,» gjentok hun og hoppet til side i samme øyeblikk som en diger steinblokk landet akkurat der hun hadde stått.

«Tenk.»

Men hun greide ikke å tenke. Kråkheslottet smuldret opp foran øynene på henne. Ytterveggene forvandlet seg til hauger av støv og steinblokker, og de varmt opplyste rommene der inne kom til syne, uberørt av Skralls ødeleggelser – et tablå som viste hverdagslivet til familien Kråkh.

Nærmest Morrigan satt faren, stemoren og bestemoren i lenestoler i dagligstuen, helt intetanende om at Kråkheslottet raste sammen rundt dem. Iris ammet et av spedbarna, Korvus vugget det andre i søvn. Bestemor leste. Det var fyr i kaminen.

«Er jeg virkelig nødt til å si det?» spurte Skrall og stilte seg ved siden av henne med et forundret uttrykk i ansiktet, samtidig som det så ut som om han moret seg. «Frøken Kråkh, du er vundersmed. Akkurat som meg.»

Ordene gjorde Morrigan iskald. Hun kjente en gysning gli langs ryggraden, like virkelig og kald som om en finger av is tegnet på ryggen hennes. Huden ble til gåsehud.

Vundersmed. Akkurat som meg.

«Nei,» hvisket hun, og så kom det mer bestemt. «Nei!»

«Nei, du har rett.» Han skakket på hodet. «Ikke helt sånn som meg. Men en dag – hvis du jobber hardt og følger nøye med – kan det hende du nesten vil kunne måle deg.»

Morrigan knyttet nevene. «Jeg kommer aldri til å bli som deg.»

«Det er fryktelig søtt at du tror at du har et valg. Men du ble født sånn, frøken Kråkh. Du er forutbestemt til å gå en vei du ikke kan vike fra.»

«Jeg kommer aldri til å bli som deg,» gjentok Morrigan. «Jeg kommer aldri til å bli noen morder!»

Skrall lo. «Er det det du tror en vundersmed er? Et redskap for døden? Du har halvveis rett, kanskje. Tilintetgjørelse og skapelse. Død og liv. Alle midler innenfor rekkevidde, så snart du har lært deg å bruke dem.»

«Jeg har ikke lyst til å bruke dem,» sa Morrigan med sammenbitte tenner.

«Du er virkelig en elendig løgner,» sa Skrall. «Du blir nødt til å lære deg å villede folk mer elegant enn som så, frøken Kråkh. Og du er også nødt til å lære det vi skal kalle den dyktige vundersmeds gemene kunster, og jeg skal med glede være læreren din. La oss starte med den første timen.»

Skrall gikk inn i rommet og hvisket noe Morrigan ikke helt greide å oppfatte. Flammene spratt ut av kaminen og spredte seg umiddelbart, og omringet familien Kråkh. I løpet av noen sekunder sto dagligstuen i full fyr, fra gardiner til gulvteppe. Familien til Morrigan satt stille, fullstendig uvitende om faren som omga dem.

«Slutt!» ropte Morrigan over brølet fra flammene. «Vær så snill, la dem være!»

«Det kan da ikke gjøre deg noe?» snerret Skrall. «Disse menneskene hater deg, frøken Kråkh. De ga deg skylden for alt som gikk galt i livet deres. Da du døde – da de trodde at du var død – var de lettet. Og hvorfor?»

Flammene krøp nærmere, kom tett inntil familien Kråkh. En svetteperle trillet nedover pannen til Iris, men Iris selv så ikke ut til å merke noe som helst. Morrigan forsøkte å få tak i noe – hva som helst, en småstein, en bit av veggen som hadde rast – for å kaste det på Iris eller Korvus eller bestemor, for å advare dem. Men det var umulig å gripe rundt noe. Hånden gled rett gjennom alt.

«På grunn av en forbannelse,» fortsatte Skrall, «som aldri eksisterte i det hele tatt.»

Morrigan svelget og så på ham gjennom flammene. «Hva mener du med at den aldri eksisterte?»

Han lo. «Denne ‘forbannelsen’ var ikke annet enn en hendig forklaring på hvorfor alle dere som blir født på aftentid, har en lei uvane med å vandre heden før dere når en vanskelig alder. Før dere begynner å tiltrekke dere og suge opp for mye av min dyrebare vunder, som de grådige små lynavlederne noen av dere har potensial til å bli. Jeg kunne da ikke finne meg i at noen tynnet ut energikilden som har gjort meg uanstendig rik og mektig, ikke sant? Hvis jeg er den eneste som kan lede vunder, tilhører vunderens makt meg. Det var klart jeg måtte eliminere alle potensielle trusler. Det kan du ikke klandre meg for. Det er sunn forretningssans.»

«Forbannelsen finnes ikke,» sa Morrigan. Endelig forsto hun. Jupiter hadde sagt det, men hun hadde ikke trodd ham. Ikke egentlig. «Det er du som er forbannelsen.»

Skrall fortsatte som om hun ikke hadde sagt noe. «I årenes løp begynte forbannelsen å leve sitt eget liv. Folk er så dramatiske. En gang i tiden ble dere små stakkarene møtt med medlidenhet og barmhjertighet, siden livet ble tatt fra dere i så ung alder, enda det livet var helt ubetydelig. Men med tiden gjorde menneskehetens sanne, avskyelige natur seg gjeldende, og folk begynte å betrakte forbannede barn som nyttige syndebukker. Noen man kunne skylde på når noe gikk galt. Hvorfor slo avlingen min feil? Skyld på det forbannede barnet. Hvorfor mistet jeg jobben? Skyld på det forbannede barnet. Snart fikk det forbannede barnet skylden for all slags skade og splid. Myten vokste seg større og større, helt til forbannede barn ikke bare var sin egen families sorg, men også alle andres undergang.»

Skrall tok spedbarnet ut av armene til Korvus. Faren til Morrigan ble sittende urørlig, med uttrykksløse, blinde øyne som speilet det sterke, oransje skinnet fra flammene. Dagligstuen var blitt en smelteovn, og flammene sendte svulmende bølger av røyk opp i luften. Røyken ble til virvlende, svarte skikkelser som tråklet seg inn og ut av ilden. Morrigan hørte et ul. Hun grøsset.

Spedbarnet forsøkte å gripe nesen til Skrall med de tykke små fingrene. Vundersmeden skar en morsom grimase, og den vesle gutten med det snøhvite håret hylte av latter.

«Som du forstår, frøken Kråkh, var det ikke jeg som fikk familien din til å forakte deg. Det klarte de helt selv.» Han fikk gutten til å vinke til henne med den vesle hånden sin. «Skal jeg drepe dem for deg?»

«Nei!» skrek Morrigan. «Vær så snill – nei!» Skrall slapp spedbarnet i løse luften, men i stedet for å falle dalte gutten langsomt ned på gulvet. Hun måtte gjøre noe for å stanse ham, men hvordan skulle hun klare det? Hva kunne hun egentlig gjøre, gjennom spindelsløret? Hun var maktesløs.

«Nei? Er du sikker? Jeg vet ikke helt om jeg tror deg.» Han så på henne med et ørlite, ertende smil om munnen. «Få høre, vesle kråke. Hvorfor tror du jeg lot deg få leve?»

Morrigan sa ingenting. Røyk-og-skygge-jegerne begynte å ta form rundt dem. Snerrende jakthunder og ansiktsløse ryttere vokste ut av flammene og omringet den ubeskyttede familien hennes. Nærmere og nærmere, mens de ventet på en ordre fra Skrall. Ventet på å drepe.

«Jeg har knust så mange andre. Vært så tålmodig i alle disse årene mens jeg har ventet på den rette. En svakere mann enn jeg ville ha gitt opp, men jeg visste … jeg visste at du kom til å komme. At en dag kom et barn som ble født på aftentid, til å stige frem og ta min plass. Et barn fylt av mørke løfter, et barn som hadde øyne der jeg kunne se mine egne speile seg. Min sanne og rettmessige arving.» Han satte seg på kne så de kunne se hverandre rett inn i ansiktet. Stemmen var så mild, og smilet så oppriktig, at Morrigan et øyeblikk så sin venn Jahr i ansiktet til denne galningen, der linjene var risset inn i skygge. «Jeg ser deg, Morrigan Kråkh,» hvisket han, og øynene glitret. «Det er svart is i kjernen din.»

«Nei!» ropte Morrigan. Noe inne i henne steilet og trakk seg unna Skrall, slik havet trekker vannet tilbake fra strandlinjen for å danne en bølge. Plutselig var det det hun var – en levende tidevannsbølge av raseri og frykt. Hun var ikke som ham, hun kom aldri til å bli som ham!

Morrigan snublet bakover og slengte armene instinktivt i været, overga seg til bølgen der inne.

Skarpt, blendende lys fylte rommet, tilintetgjorde røyk-og-skygge-jegerne og slukket flammene med en rungende, gyllenhvit vibrasjon som varte i flere sekunder, eller kanskje flere dager, eller kanskje et helt liv, og så forsvant.

Og etter den – stillhet.

Familien Kråkh var fortsatt innhyllet i velsignet uvitenhet, med stirrende øyne som ikke så.

Skrall, storøyd og lamslått, lå på gulvet som om han var blitt slengt dit. Stirret opp på Morrigan som om han for første gang i sitt liv kunne se.

Og Morrigan selv dirret av etterskjelvet etter … det der. Hva det nå var for noe.

Hun hadde utslettet røyk-og-skygge-jegerne. Eller kanskje ikke utslettet dem, men i det minste sendt dem vekk. Det fikk være bra nok inntil videre. Morrigan ante ikke hvordan hun hadde gjort det, hvordan hun hadde fått lyset til å komme, men i de korte, blendende sekundene husket hun nok en gang hva Skrall hadde sagt til henne den sommeren: Skygger er skygger. De vil være mørke.

Skrall kom seg opp fra gulvet og fikk endelig talens bruk tilbake.

«Du skjønner det, frøken Kråkh,» sa han og holdt vaktsomt øye med henne. «Du burde ha tatt imot tilbudet mitt, men sannheten er at det ikke er nødvendig at du gjør det. Du har allerede gått inn i lære hos meg, rett og slett ved å leve lenger enn til elleveårsdagen din. Samlingen er i gang. Vunder har lagt merke til deg, og du er i dens vold.»

«Hva betyr det?» spurte Morrigan. «Hva er samlingen?»

«Du er født som vundersmed, men hvis du ikke lærer hvordan du skal temme vunder, kommer den til å temme deg. Hvis du ikke lærer deg å kontrollere vunder, kommer den til å kontrollere deg. Den kommer til å brenne deg sakte opp innenfra, og med tiden … vil den ødelegge deg.» Han ristet på hodet, og den ene munnviken krøllet seg oppover i et sørgmodig smil. «Som sagt – det ville ha vært en barmhjertighetshandling å la røyk-og-skygge-jegerne drepe deg. Men dessverre ser det ut til at du har drevet dem vekk, i alle fall foreløpig. Det spiller ingen rolle. Jeg tok deg ikke med hit i kveld for å skade deg. Eller familien din.»

«Så hvorfor kidnappet du meg da?»

«Kidnappet deg?» Det så ut som om tanken moret ham og kanskje også gjorde ham litt støtt. «Kidnappe er bare et annet ord for å stjele. Jeg er ikke noen tyv. Dette er ikke noen kidnapping. Det er din aller første undervisningstime i det å være vundersmed. En mesterklasse, med en mesterlig lærer. Neste time finner sted så snart du ber om det.»

Morrigan ristet på hodet. Var dette en spøk? Eller var han bare gal? «Jeg kommer aldri til å be deg om noe. Du har ingenting å lære meg.»

Skrall lo lavt mens han skrittet gjennom de døende glørne og sparket opp virvler av aske og gnister. «Jeg er det eneste levende mennesket som kan lære deg noe som helst som er verdt å vite. En dag, om ikke lenge, kommer du til å forstå denne grufulle sannheten fullt og helt. Det skal jeg og uhyrene mine sørge for.» Han la hodet på skakke, og de svarte, bunnløse øynene viste ikke lenger tegn til at han moret seg.

«Farvel så lenge, vesle kråke.»

Uten å se seg tilbake gikk han nedover den lange, gruslagte innkjørselen og ble borte i mørket. Da han forsvant, ble de siste restene av flammene varsomt slukket, brannskadene på gardinene og møblene forduftet, de knuste vinduene ble hele, Kråkheslottets steinvegger bygget seg opp igjen, og den ødelagte jernporten rettet seg ut og lukket seg med et dempet klirr.

Morrigan sto midt i den nå fredfylte dagligstuen. Hun så på den intetanende familien Kråkh og kjente en underlig, sår hjemlengsel blomstre opp. Men det var ikke hit hun lengtet. Det var ikke etter disse menneskene.

Morrigan lukket øynene. Hun så for seg paraplyen med sølvhåndtaket og den vesle opalfuglen som lå der hun hadde mistet den på perrongen.

Hun ventet. Hun hørte spindelslørtoget fløyte. Og hun dro hjem.

KAPITTEL TJUESEKS

V.

Først trodde Morrigan at hun var blitt blind.

«Langsomt, sa jeg,» sa Jupiter. Hun kjente at han slapp skuldrene hennes og hørte ham ta et skritt bakover. «Åpne øynene langsomt.»

Hun visste at hun var på Devkalion, visste at hun sto på kontoret til Jupiter, men … det kunne like gjerne ha vært solens overflate. Verden var visket ut. Alt var bare strålende, solbleket hvitt, blendende og klart. Hvis hun myste, kunne hun så vidt skjelne sitt eget omriss i speilet. Var det virkelig dette han så, hver gang han så på henne?

«Ikke se for lenge,» advarte Jupiter.

Skinnet kom ikke fra ett stort lys. Det kom fra mange tusen – kanskje millioner – kanskje milliarder – ørsmå prikker av det samme gyllenhvite lyset hun hadde sett på Kråkheslottet. De samlet seg rundt henne som mikroskopiske støvpartikler som fanget lyset i en solstråle. Nei – ikke som støv, som noe levende. Som møll som samlet seg rundt en flamme.

«Er det …?»

«Vunder. Fint, ikke sant?»

Fint var ikke det rette ordet. Det var vakkert, men det var ikke fint. Det var noe med det som var det motsatte av fint. Det fikk Morrigan til å føle en slags blanding av ærefrykt og forventning og panikk og glede og veldig stort og veldig lite og skrikende og hviskende og noe helt annet.

«Hva gjør det?» spurte Morrigan.

«Venter.»

«På hva da?»

«På deg.»

«På at jeg skal gjøre hva?»

Jupiter var taus et langt øyeblikk, og så – «Det får vi vel se.»

Han grep henne rundt skuldrene og presset pannen mot hennes for andre gang, akkurat som han hadde gjort med eldstene på oppvisningsprøven. Den gangen hadde ikke Morrigan skjønt hva som skjedde – at han kunne dele sin evne til å se med andre. Kunne vise dem hvordan han så verden, om enn bare kortvarig.

Til Morrigans store skuffelse og lettelse ble verden matt igjen.

Jenta i speilet – svarthåret, mørkøyd, krokneset – så normal ut. Vanlig.

«Han sa at jeg er sånn som ham.» Det var første gang hun sa høyt hva hun var redd for. «Det er sant, ikke sant? Det er det samlingen er – det er dette. Vunder som samler seg rundt meg. Det betyr at jeg er en … en vundersmed.» Hun svelget. Hun kunne nesten kjenne smaken av ordet i munnen.

«Ja,» sa Jupiter alvorlig. «Men det er en ting du må prøve å forstå – ordet vundersmed har ikke alltid betydd noe negativt eller ondt, Mog.»

«Har det ikke?»

«Nei, himmel. En gang i tiden, for lenge siden, var det å være vundersmed en ære, noe man ble beundret for i Ingenlund.»

«Sånn som å være medlem av Det vunderlige selskap?»

«Enda større enn det. Vundersmeder var ønskeoppfyllere og beskyttere. De brukte kreftene sine til å skape gode ting i verden. Vundersmed betyr ikke uhyre eller morder – Skrall fikk det til å bety de tingene. Han gjorde noe utilgivelig. Han forrådte folket sitt og byen sin. Han gjorde vundersmed til et dystert og grusomt ord, men det har ikke alltid vært det. Du kan gi det nytt innhold igjen, Mog.» Han strålte mot henne. «Og det kommer du til å gjøre. Det vet jeg. Og jeg mente det jeg sa om at du ikke har noen evne. Det du har, er så mye mer enn en evne. Du har en gave. Et kall. Og det er du som bestemmer hva det betyr. Ingen andre.»

Da øynene til Morrigan vente seg til verden igjen, kunne hun langsomt se arbeidsværelset til Jupiter tydelig – fotografiene på veggene, bøkene i hyllene. Ansiktet til Jupiter, strålende blå øyne og et skinnende kobberrødt virvar av skjegg. Morrigan dumpet ned i en skinnlenestol og krysset anklene på skammelen foran den.

«Du visste hva jeg var, hele tiden, ikke sant?»

Jupiter nikket.

«Og Skrall? Du visste at han også bød på meg?»

«Ja.»

Morrigan sukket. Tenk så mye tid hun hadde kastet bort på å lure på om hun burde fortelle Jupiter om Skrall. Hun følte seg dum. «Så hvorfor måtte jeg gjennom opptaksprøvene?» spurte hun. «Hvorfor fortalte du det ikke bare til eldstene?»

«Du går ut fra at det at du er vundersmed, er det aller viktigste ved deg.»

«Er det ikke det?»

«På ingen måte. Hvis det hadde vært det viktigste, Mog, så ville vel oppvisningsprøven ha kommet først? Tenk deg om. Vi hadde bokprøven, for å se hvem som var ærlige og kunne tenke kjapt. Jaktprøven, for å se hvem som var seige og strategiske. Fryktprøven, for å se hvem som var modige og snarrådige. Tror du ikke vi kan ha mistet noen som hadde noen fascinerende evner, i de første prøvene? Selvfølgelig gjorde vi det! Hvem vet, kanskje de mest begavede av alle sammen ble luket ut lenge før det var tid for oppvisningsprøven.

Poenget er – i alle fall slik selskapet ser det – at hvis du ikke er ærlig, og målbevisst, og modig, så spiller det ingen rolle hvor begavet du er. Du måtte gjennom alle fire prøvene, for det var viktig for meg at eldstene visste hva slags menneske du er, i håp om …» Han stanset, svelget, og så fullførte han med lav røst. «I håp om at de fortsatt skal se deg først og fremst som menneske, og deretter som vundersmed.»

«Du sa at vundersmeden var eventyr og overtro.»

Jupiter nikket. «Jeg vet det. Jeg er lei for at jeg løy. Men det er på en måte sant også … Historien om vundersmeden er så til de grader viklet inn i myter og tullball at for de fleste mennesker er det vanskelig å vite hva som er hva. Det var bare halvveis løgn, men likevel. Unnskyld.»

«Hvorfor løy du?»

«Fordi jeg mente at det var det rette. Jeg ville ikke at du skulle tenke så mye på vundersmeden. Da ville du bare få enda en ting å bekymre deg for, ikke sant? Tenkte det var best å få deg inn i selskapet først, og så kunne vi ta det senere.»

«Og de andre?»

«Hvilke andre?»

«Tre til var registrert … det var forbannede barn du snakket om, ikke sant? Er de også vundersmeder?»

«Nei.»

Hun ventet på at Jupiter skulle si noe mer om dem, men han var som en lukket bok. «Hva skjedde med dem?» presset hun videre. «Reddet du dem også, eller …?»

Han ga litt etter. «De har det bra. De er langt borte, i god behold, lykkelig uvitende om Esra Skrall og røyk-og-skygge-jegerne hans.»

Heldiggriser, tenkte Morrigan.

Det hadde gått to dager siden hendelsen med Skrall, og de to dagene hadde gjort henne helt utslitt. Toget hadde satt Morrigan av på perrongen til Spindelslørlinjen igjen i samme øyeblikk som Fen og Jon og Hagbart, andpustne og vettskremte, kom stormende inn sammen med Jupiter, etter at de hadde skjønt hvor hun hadde blitt av, og løpt for å hente ham.

Jon var førstemann som nådde frem til henne, hvit i ansiktet og så lettet at han ikke greide å si noe. Jupiter løftet henne opp og klemte henne så hardt at hun nesten ble kvalt, og Fen slikket håret hennes til det omtrent sto rett opp av seg selv. Hagbart maste helt til hun fortalte historien om igjen minst tolv ganger, og gispet og jublet på alle de rette stedene hver eneste gang.

Historien om at Morrigan nesten var blitt tatt av røyk-og-skygge-jegerne, spredte seg på Devkalion, men Jupiter fikk Fen, Jon, Morrigan og Hagbart til å sverge på å holde det om vundersmeden hemmelig. Jon svarte med et indignert «Det har jeg jo allerede lovet, ikke sant?»

Det var først nå det svaret begynte å gi mening for Morrigan. Plutselig husket hun den natten like før jul, da Jon stirret så forferdet og undrende på henne.

«Jon visste det, ikke sant?» sa hun da det gikk opp for henne. «Han har visst det siden jul. For han er sånn som deg. Han er et – hva var det du kalte det?»

«Et vitne,» sa Jupiter og satte seg overfor henne. «Ja. Han hater det.»

«Hvorfor det?» spurte Morrigan forbløffet. «Det betyr jo at man vet alt. Jeg trodde det var det Jon likte aller best her i verden.»

Det fikk Jupiter til å le. Han så på henne, og ansiktet ble tankefullt. «Det betyr vel det, av og til, kanskje. Men ikke alltid. Av og til kan til og med spindelsløret skjule ting.»

«Jeg ville gjerne ha vært vitne.»

«Det er jeg ikke så sikker på,» sa Jupiter og krympet seg litt. «Å se alle disse skjulte tingene? Hele tiden? Hver gang noen lyver, ligger det i ansiktet på dem som en svart flekk. Hver gang noen er lei seg, henger det rundt dem som fluer rundt et lik. Smerte, sinne, svik – alt sammen er der, overalt rundt oss, hele tiden. De fleste vitner ville aldri greie å bo et sånt sted som dette. De ville blitt sinnssyke av det.»

«Et sånt sted som Devkalion, mener du?»

«Jeg mener Ingenlund. Eller alle andre steder der millioner av mennesker samles hver dag, og etterlater seg usynlige spor som krysser hverandre i en million milliarder tråder i en sinnssvak vev. Folk legger igjen små biter av seg selv overalt, Morrigan – alle kranglene de har hatt, alt det vonde de har opplevd, kjærligheten og gleden de har kjent, det fine og det stygge de har gjort.» Han gned seg trøtt i ansiktet. «Jeg har lært meg å filtrere det, å bare se de tingene som er viktige. Jeg kan ta de forskjellige lagene og trådene fra hverandre og finne mening i galskapen.

Men jeg brukte årevis på det, Mog, mange, mange år med trening. Jon er ikke kommet dit ennå. Det gjør han ikke på en god stund. Enn så lenge fungerer lappen hans som et filter. Den forstyrrer synet hans, sånn at han bare ser det du eller en hvilken som helst annen ser. Ellers ville han blitt gal.»

Morrigan hadde ikke tenkt på at det kunne være ulemper ved å ha en evne som Jupiters. Kanskje det var derfor Jon var så grinete.

«Hvorfor kunne han ikke bare sagt det?» spurte hun.

Jupiter kikket ned på hendene sine og trakk på skuldrene. «Jeg tror han er flau over det. Ofte liker ikke folk vitner. Det er vanskelig å være venner med en som kan se alle hemmelighetene dine.»

«Men det er jo tullete,» sa Morrigan og tenkte på Jupiters mange venner og beundrere. «Alle i hele verden liker da deg.»

Jupiter lo – høyt, lykkelig – helt til han fikk tårer i øynene. «Ditt bilde av hele verden er virkelig helt på viddene, Morrigan Kråkh, og det er en av de mange tingene jeg liker ved deg.

Å, det er sant – det kom en pakke til deg i dag.» Jupiter reiste seg og gjorde tegn til at Morrigan skulle gjøre det samme. Han låste opp skrivebordsskuffen, tok opp en liten eske av tre og ga henne den. «Det er ikke meningen at du skal få denne før på innvielsesdagen. Men det har vært en fæl uke, så i lys av det synes jeg du kanskje fortjener å åpne den nå.»

I esken, på en rød fløyelspute, hvilte en liten, gyllen nål formet som en V.

Morrigan gispet. «Nålen min! Betyr dette – fikk du den? Den siste underskriften på den … den beskyttelsesgreia?»

Ansiktet til Jupiter sank litt. «Ikke … helt. Men jeg skal ordne det. Jeg lover.» Han festet nålen på kraven hennes. «Vær så god. En billett til et reservert sete på vundergrunnen. Håper det var verdt det.»

Morrigan lo. Det virket helt sinnssvakt å ha gjennomgått alt hun hadde opplevd dette året – å ha lurt døden, deltatt i opptaksprøvene, måttet takle Flintelås og Skrall og røyk-og-skygge-jegerne, og alle de andre skrekkelige tingene hun hadde vært nødt til å stå overfor – bare for en knøttliten ting som denne nålen.

Men den var ikke knøttliten. Den var stor – et veldig stort løfte. Løftet om familie, og tilhørighet, og vennskap.

Det rare var at når Morrigan tenkte på den siste uken, og på tilværelsen på Devkalion … så viste det seg at hun hadde de tingene allerede.

Lysekronen hadde omsider bestemt seg for hva den ville være.

Frank vant veddemålet. Det var i alle fall han som kom nærmest – det var ikke en påfugl, men det var en fugl. En stor, svart fugl, som skinte regnbueskimrende fra enkelte vinkler, med vingespennet bredt ut over lobbyen som om den beskyttet Hotell Devkalion og beboerne der. Eller kanskje var klar til å stupe ned mot hodene deres. Det kom an på hvem du spurte.

Jupiter sa at han likte den enda bedre enn det rosa seilskipet.

Noen dager senere tok Jupiter og Lill med seg kandidatene sine ut på byen for en forsinket feiring. De spiste lammeskank og drakk ingefærøl på en koselig pub på Tapperhetsplassen, og skålte for at det hadde gått så bra med Morrigan og Hagbart.

Fadderne satt i timevis og fortalte spennende historier om sine egne første år som elever hos Det vunderlige selskap. De fleste av historiene til Lill handlet om drageridning, og de fleste av Jupiters historier handlet om så hårreisende regelbryteri at han til slutt ble nødt til å endre tema da han oppdaget at Hagbart satt og noterte.

På hjemveien sparket Morrigan opp små snøbyger fra bakken mens hun gikk. Enda så kaldt det var, syntes hun liksom Ingenlund hadde fått en helt spesiell glans denne ellers så vanlige midtvinterdagen. Hun følte seg annerledes.

Alt føltes annerledes.

Folk på gaten smilte til dem når de gikk forbi. Morrigan var ikke lenger den forbannede Kråkh-jenta som bare gikk og ventet på det neste fæle som skulle skje. Ventet på å få skylden. Og like fullt var det fortsatt noe mørkt, noe forferdelig, som lå og lurte aller bakerst i tankene.

Jupiter dultet til henne da de var fremme på plyksbaneperrongen. «Hva tenker du på?»

«Han kommer tilbake, ikke sant?» spurte hun lavt. «Skrall. Han kommer tilbake. Med uhyrene sine.»

Ansiktet til Jupiter var dystert. «Han kommer nok til å prøve.»

Morrigan nikket. Hun grep hardt rundt paraplyen, strøk fingertuppene åndsfraværende over den vesle opalfuglen øverst. «Da får vi bare sørge for å være klare.»

En klynge med barn like ved sto og hvisket og strakte hals da Morrigan og Jupiter selvsikkert strakte de krokete paraplyhåndtakene i været og ble feid av gårde med plyksbanen da den passerte. De så ikke bare på Jupiter, de så på begge to, og de gylne V-nålene som glitret stolt på jakkene deres.

Fadder og kandidat. Den gærne rødtoppen og den underlige vesle jenta med svarte øyne.

TAKK

Takk til den snille bibliotekaren som trykket De tre koalaene av Jessica Townsend, 7 år i nyhetsbrevet til biblioteket, selv om forfatteren hadde misbrukt ordet «overdrivelse» i ganske voldsom grad og i tillegg ikke hadde visst hva et linjeskift var om det så ramlet rett i hodet på henne.

Ellevill respekt til Helen Thomas, Alvina Ling, Suzanne O’Sullivan og Kheryn Callender. Jeg er verdens heldigste forfatter som har et sånt redaksjonelt drømmelag på min side. Det kan hende jeg aldri kommer helt over hvor geniale og vidunderlige dere er, alle sammen, så det er bare å venne seg til å høre det.

Alle hos Hachette/Orion/LBYR – Fiona Hazard, Louise Sherwin-Stark, Ruth Alltimes, Megan Tingley, Lisa Moraleda, Dominic Kingston, Penny Evershed, Ashleigh Barton, Julia Sanderson, Victoria Stapleton og så mange andre som har ønsket meg velkommen i familien – takk for all støtte, og for den utrolige jobben dere har gjort med å hjelpe meg å få Morrigan ut i verden. Takk til stjernene Jenny Bent og Molly Ker Hawn, som kjempet så hardt for Ingenlund i Frankfurt og andre steder. Takk til alle hos The Bent Agency, spesielt Victoria Cappello og John Bowers. En takk også til TBAs mange glitrende med-agenturer rundt omkring i verden, og til alle mine fantastiske utenlandske forlag.

Takk til superflinke Beatriz Castro og Jim Madsen for nydelige tegninger.

Takk til utrolige Dana Spector og alle hos Paradigm Talent Agency for utrettelig arbeid og innsatsvilje. Jeg vil også takke Daria Cercek, Emily Ferenbach og teamet hos Fox – jeg er helt overveldet av deres begeistring for Morrigan, og så glad for å vite at hun er i de rette hender.

Et hurra for Team Cooper – dere overrasker og inspirerer meg. Jeg er så heldig som er en av dere.

En stor takk til to av mine første lesere, Chris How og Lucy Spence. Deres begeistring for Morrigan & Co har betydd alt for meg.

Jeg må også takke min venn Charmaine Rye, som var engelsklæreren min på videregående og fikk meg til å føle meg som en ordentlig forfatter lenge før jeg ble det.

Jewels og Dean – tidlige lesere, super heiagjeng. Stor klem.

Gemma Cooper – agent, venn, Smygard (men i aller beste forstand), finfin type på alle måter. Du er den hemmelige ingrediensen i alt dette merkelige og vidunderlige. Du er som en Jupiter Nord for meg, hvis altså Jupiter Nord hadde vært en voksen av det ansvarlige slaget, og dame og ikke rødtopp. Hva skulle jeg gjort uten deg? En million takk, G-Coop.

Sally – bestis, første leser, som har gitt meg respons hele livet, nokså innbilsk, så jeg skal ikke si så mye, men du skjønner tegningen. Takk, stor-øre.

Jeg vet at alle tror at de har verdens beste og mest støttende mor, men sorry, det er det faktisk jeg som har. Takk, mamma.