Mari Moen Holsve

Halvgudene

Mari Moen Holsve

Halvgudene

Kapittel I

DINA OG SØSKNENE HENNES

Dina trommet utålmodig med fingrene på pulten. Hun hatet storefri. Klasserommet var mer eller mindre tomt. Nesten ingen av elevene på Nordseter skole pleide å tilbringe storefri der; de løp alltid rundt i gangene eller skolegården, lo og fleipet med hverandre. Sånn som venner gjør. Ingen med ordentlige venner trengte å sitte i klasserommet.

Dina visste ikke helt hvordan det hadde blitt sånn. Visste ikke helt hvorfor hun ikke hadde havnet i noen klikk, men blitt en utstøtt. Hvilke regler måtte man følge for å slippe inn i jentegjengene? Hvilke regler hadde gjort at Dina var alene?

Vel, det var ikke helt sant. Dina var ikke helt alene. Hun hadde Balder.

Dinas to søsken, Balder og Thea, var født samtidig som henne, det vil si – nesten samtidig. Dina hadde vært først, så kom Balder, og til slutt kom Thea, nesten en time etterpå. De var trillinger, og gikk i samme klasse.

Dina gløttet bak seg, mot hjørnet lengst fra vinduet. Der satt han, Balder, klassens nerd. Også utstøtt, nesten usynlig. Han satt i egne tanker, med briller og snodig hår, den forsiktige og skoleflinke. Han var på alle måter en utrolig fin bror – forståelsesfull og hyggelig – og definitivt ingen trøblete tenåring.

Thea, derimot …

«Forbanna kjerring! Kom igjen, for faen, ta meg, da! Du er så feig!»

Dinas tankestrøm ble avbrutt av en krass, flinthard stemme som skrek utover skolegården. Dina reiste seg fra pulten og løp bort til vinduet for å titte ut, og ganske riktig: Tre etasjer nedenfor stod Thea, søsteren hennes, gothmonsteret fra helvete, og kastet skjellsord og kom med trusler til en gjeng tuperte blondiner.

«Taper, ass!» ropte en jente tilbake til henne, og skjøv pannebåndet enda høyere på hodet. «Du er så loser at du ikke ser det selv!»

«Kom hit, da vel!» brølte Thea. Hun stod om lag ti meter unna de seks populære jentene, og veivet med armene og viste fingeren. Hun hadde slengt den svarte skinnjakka på asfalten og så ut til å være klar til kamp.

Jentene bare himlet med øynene, lo seg imellom og begynte å gå mot butikken. Men Thea så ikke ut til å være ferdig med dem.

«Balder,» sa Dina, og vinket på broren, som fremdeles satt i den andre enden av klasserommet med nesa i en bok. Han reiste seg og kom bort for å se.

«Nå havner hun i trøbbel igjen,» mumlet han.

Ikke før hadde han sagt det, så dro Thea fram matteboka fra veska og kylte den etter jentene. Den traff den bakerste av dem i hodet så det smalt.

«Faen!» brølte jenta, og straks var gjengen klar for krig. De kom mot den svartkledde Thea med katteklørne klare.

«Nå smeller det,» hvisket Dina. «Kom igjen, vi må stoppe henne. Igjen.»

Balder så ikke veldig lysten ut, men Dina hørte ham følge motvillig etter idet hun løp ut av klasserommet og ned de tre etasjene. Da hun og broren styrtet ut på plassen, var jenta med pannebåndet i ferd med å hive en svær stein på Thea. Hun dukket lett unna, og med et kampbrøl satte hun på sprang mot de forskrekkede jentene.

«Herregud,» stønnet Dina, og kastet seg fram for å komme imellom dem. Thea braste rett inn i henne, og Balder, som var like bak, bråstanset for ikke å krasje i søstrene. Dina og Thea gikk over ende, og hendene til Dina ble oppskrapet.

«Hah, sjekk familiegjenforeningen,» lo en av jentene. Nå da Thea var uskadeliggjort, var de i sitt ess igjen. «Emoen måtte få hjelp av mora og faren sin!»

«Forbanna pappajenter!» skrek Thea etter dem idet de gikk av gårde igjen. «Bare vent til hjernen vokser ut, det er da det gjør vondt!»

Dina var stadig forbauset over å høre så krasse kommentarer komme ut av munnen i et sånt porselensansikt som Theas, men glemte hun det pene ansiktet, var det lett å forstå: Resten av Thea var alt annet enn porselensaktig.

«Du kan jo bare la dem være,» mumlet Balder idet han rettet på brillene.

«Hvem ba dere om å blande dere,» gneldret Thea mens hun prøvde å få kontroll over det ildrøde, hoftelange håret, som hang over ansiktet hennes.

«Jeg er så lei av det her,» sa Dina oppgitt. «Kan du aldri holde kommentarene dine for deg selv?»

«Du hørte ikke hva hun sa til meg,» mumlet Thea, men hva som hadde satt i gang denne slåsskampen, brydde ikke Dina seg om. Thea havnet alltid i krangel, uansett årsak. Faren deres sa at de skulle være stolte av å være trillinger, men det var sjelden Dina klarte akkurat det, når Thea var som hun var.

«Du vet det var unødvendig,» fortsatte Dina da søstrene hadde fått børstet av seg. «Den jenta der kommer til å sladre til inspektøren, og så har vi det gående. Pappa må være så lei alle de telefonene han får fra denne skolen.»

«Og flere skal det bli,» hvisket Balder tørt, men Thea hørte ham heldigvis ikke.

Dina hadde rett, for den samme ettermiddagen mottok Jostein Pedersen, trillingenes far, en telefon fra en bekymret inspektør som måtte informere om at nok en gang hadde Thea vært katalysatoren for et slagsmål. Og nok en gang hadde søsknene hennes måttet stanse henne. Dina visste at inspektøren ikke hadde noen forhåpninger om at situasjonen ville bedre seg. Rett og slett fordi Jostein ikke forstod hva Thea gjorde galt.

Jostein var riktignok ikke kranglete, slik som Thea, eller overbevist om at han hadde feilfrie barn; problemet hans var bare at han var rar. Direkte unormal, tenkte Dina, og det var grunnen til at han så å si ikke hadde noen bekjente. De eneste menneskene han møtte på fritida, var trillingene. Ikke fordi han var asosial eller utrivelig, men fordi folk virket skeptiske til særhetene hans. Han kunne for eksempel ikke kjøre bil, og ante ikke hva en PC var. Leiligheten deres var full av de merkeligste ting, deriblant fjorten identiske eksemplarer av en tjukk bok som het Thifel Tjetins nedtegnelser om farene ved å ta del i fandefiske. Den slags var ikke normalt.

Det gikk merkelige rykter om Jostein i nabolaget. Dina hadde hørt enkelte si at de hadde sett ham tilbringe natta på gressplenen utenfor rekkehuset, mens andre påstod å ha sett ham prøve å føre en samtale med naboens katt. I tillegg ble Jostein unaturlig engstelig hver gang de norske ulvestammene ble nevnt i nyhetene.

Dina visste ikke hvorvidt historiene om faren hennes var sanne. Men ryktene levde videre, og Josteins sosialliv våknet ikke.

Så da Jostein fortalte barna sine om telefonen fra inspektøren, hadde han som vanlig ikke forstått hva problemet var. Generelt syntes ikke faren det var noe galt i at Thea slåss. Som om han mente det var vanlig med noen basketak i ny og ne. Dina fikk en ny bekreftelse på dette da Balder, senere den samme kvelden, kom til å si noe som ikke falt i god smak hos den yngre søsteren.

«Ikke rart inspektøren alltid må ringe til oss,» mumlet han tørt. «Med Emily Strange i familien.»

Thea reagerte umiddelbart, skrek «teite brilleslange!», og kastet seg etter Balder. Jostein så ikke ut til å bry seg med å stanse angrepet, og nok en gang ble det opp til Dina, som av innarbeidet refleks kastet hendene om livet på Thea og holdt henne unna Balder. Han var ikke akkurat kjent for å slåss godt tilbake.

Vanligvis brukte Dina alt hun hadde av krefter på å få kontroll over Thea, som sprellet, sparket og slo til hun også var mer eller mindre utslitt. Men akkurat denne kvelden skjedde det noe utrolig: Å holde Thea fast var plutselig det letteste i verden; Dina trengte ikke anstrenge seg, trengte ikke den vanlige muskelkraften. Forbauset –  nesten sjokkert – slapp hun brått søsteren. Thea forsøkte merkelig nok ikke å angripe Balder igjen, men ga i stedet Dina et langt blikk før hun forsvant inn på rommet sitt og spilte Avenged Sevenfold på høyeste styrke.

Dina datt ned i sofaen. Hvordan var det mulig? Hun kunne ikke ha innbilt seg det, følelsen av total makt og styrke hadde vært så overveldende. Aldri før hadde hun klart å stanse Thea på denne måten.

«Hva er det med deg?» Balder kikket bekymret på henne. «Du ser jo helt lost ut.»

«Ikke noe å bry seg om,» sa Dina fraværende, og reiste seg.

Balder hadde ikke forstått hva som hadde skjedd, og tydeligvis ikke Jostein heller. Han hadde bare trallet seg inn på kjøkkenet igjen for å ta oppvasken. Sett utenfra hadde det sikkert ikke sett uvanlig ut, og de hadde selvsagt ikke kjent det hun hadde kjent.

Hvordan var det mulig? tenkte Dina igjen.

Hun ristet på hodet og bestemte seg for ikke å si noe. Det var bare innbilning – helt sikkert – og hvis hun bare knep igjen øynene og lot som ingenting, visste hun med seg selv at det bare hadde skjedd oppi hodet på henne, og at hun selvsagt ikke var supersterk. Selvsagt ikke.

Men da hun gikk til sengs denne fredagskvelden, fikk hun ikke sove.

Kapittel II

FORVANDLING

Frokost med familien på lørdag var som regel en koselig affære. Dina og Balder pleide å stå opp tidlig og hjelpe Jostein med å dekke på, og så sant Thea fikk sove lenge, var de sikret en rolig morgen med god mat og musikk på radioen. Denne morgenen var nettopp en sånn en, likevel klarte ikke Dina å nyte den.

«Du ser utrolig trøtt ut,» kommenterte Balder.

«Har ikke sovet stort,» mumlet Dina, og forsøkte å tygge i seg en brødskive med brunost. Den smakte tørt og vokste i munnen på henne.

«Hva er planene for helga da, barn?» sa Jostein og helte i te til alle. «Ut og erobre verden?»

«Tenkte jeg skulle lese litt,» sa Balder.

Dina var taus. Før i går kveld hadde hun planlagt å dra en tur til byen denne lørdagen, kanskje shoppe litt. Finne noen stilige klær, kanskje prøve noe sminke. Hårfarge, muligens. Nå var en tur på Gina Tricot det siste hun kunne tenke seg, og hun kjente seg kvalmere for hver bit hun tok av brødskiva. Opplevelsen fra i går hadde bare blitt sterkere i løpet av natta. Før klokka var blitt halv tre, hadde Dina allerede fantasert nok til å frykte for sin egen og familiens sikkerhet. En vill styrke som ikke kunne kontrolleres … hun så for seg en kvinnelig Hulken. Teenage Chick Gone Wild.

«Dina, skal vi ikke ta en tur til Tøyenparken?» foreslo faren.

«Nja,» sa Dina avvisende. «Tenkte jeg skulle gå en tur. Tenke litt.»

Jostein nikket, og oppmerksomheten hans gled tilbake til det bløtkokte egget.

I noen timer etter frokost forsøkte Dina å overbevise seg selv om at hun ikke måtte prøve det ut igjen – ikke prøve om hun fremdeles var sterk. Det ville være som å innrømme at det virkelig hadde skjedd. Hun tråkket rundt i leiligheten og forsøkte å la seg distrahere, men ingenting hjalp. Bråk fra Theas TV, og det forvirrende synet av Balder som til stadighet tok brillene sine av og på mens han leste en bok på terrassen, gjorde ikke noen nytte, og Dina holdt på å gå på veggen før klokka var blitt halv ett.

«Skulle ikke du gå en tur?» spurte Jostein fra kjøkkenet.

«Jo,» nikket hun, og grep husnøklene. Hun dro på seg skoene i gangen og var ute av døra på et øyeblikk. Hun hadde ombestemt seg. Noe måtte gjøres.

Dina gikk ikke noen lang tur. Hun fulgte veien til første kryss, og tok av inn en sidegate. Hun gikk femten–tjue meter, og så seg om for å sjekke at gata var tom. På en sånn fin lørdag ettermiddag var de fleste enten i sentrum eller på tur, så området var mer eller mindre øde.

Hun hadde stoppet nettopp her, ved eiendommen til en av klassekameratenes foreldre, med hensikt: Rett foran henne stod garasjeporten åpen. Heitmann-familiens Chevrolet Corvette blinket lekkert i sollyset. Hun hadde sett dem kjøre gjennom nabolaget med den et par dager tidligere, og siden hun nå hadde satt seg fore å gjøre et eksperiment, hadde den dukket opp som et mulig forsøksobjekt.

Dina gikk med stø skritt helt opp til Corvetten. Hun trakk pusten, hvisket stille du er en idiot inni hodet, og grep tak under støtfangeren. Med ett enkelt rykk forsøkte hun det umulige: å løfte bilen opp til armhøyde.

Corvetten for i været. Dina hadde tatt hardt i av ren refleks – bilen veide jo flere tonn – men for henne var det som å løfte en liten lekebil, og det lød et høyt smell idet bilen traff trebjelkene i garasjetaket. Så begynte bilalarmen å hyle, og Dina hoppet bakover. Corvetten deiset i bakken og gynget opp og ned et par ganger, og alarmen fulgte Dina da hun løp av gårde ned veien og rundt kvartalet. Der sank hun ned på huk og trakk pusten dypt.

«Det er ikke sjans’ i havet,» hvisket hun.

Sånt skjedde jo bare ikke! Men det som hendte med Corvetten, hadde overlatt lite til fantasien; det var ikke tvil om at Dina hadde løftet den høyt opp i været. Hun var av en eller annen uforklarlig grunn plutselig blitt kjempesterk.

Hva gjør man når man oppdager at noe helt absurd har skjedd med en? Noe som ikke burde kunne skje? Dina visste ikke riktig. Skulle hun snakke med noen? Kontakte lege, kanskje det var noe galt med henne? Eller var dette sånt som egentlig skjedde med folk, men som ingen snakket høyt om? Plutselig føltes det som om hun kjente til så lite av verden. Som om den hadde sviktet henne på noe vis, holdt noe hemmelig.

Hun forsøkte å la resten av lørdagen passere som normalt. Prøvde å se TV, gjøre matteleksene, men ingenting fikk henne på andre tanker. Etter som hun tenkte nærmere på det som hadde hendt, kom hun fram til to mulige forklaringer: Den ene var at hun var gal, at det skjedde oppi hodet på henne og at hun egentlig ikke hadde holdt tilbake Thea eller løftet den Corvetten, og at hun snart ville bli stroppet fast i tvangstrøye og dumpet i et rom med madrassvegger.

Den andre muligheten var at det hadde skjedd, og at hun var en slags overnaturlig skapning, smittet av radioaktive stoffer, eller kanskje et romvesen. Og før eller siden ville amerikanske myndigheter hente henne i en mystisk bil og gjøre eksperimenter på henne resten av livet. Og da virket det temmelig meningsløst å prøve å regne ut kvadratroten av 441.

Den samme kvelden benket Dina og Balder seg foran TV-en for å se Spider-Man. Selv om Dina akkurat nå hadde liten interesse av noe som helst annet enn hva som hadde skjedd, tenkte hun at en superheltfilm var akkurat passe ironisk. Dina og Balder hadde TV-stua for seg selv, mens Jostein løste sudoku og Thea leste Neil Gaiman med Opeth dundrende så høyt på ørene at det til tider overdøvet TV-en.

Dina fulgte fraværende med på handlingen. Hun hadde sett filmen før, så spenningsmomentet var borte. Tankene begynte å vandre igjen. Men idet Peter Parker våknet og oppdaget at han ikke trengte brillene sine lenger, måtte Dina returnere til virkeligheten.

«Dina!» hvisket Balder, og pekte ivrig på TV-skjermen. Han så seg om for å sjekke at verken Jostein eller Thea fulgte med. «Nå skjønner jeg det!»

«Skjønner hva?»

Balder rev av seg brillene, og hvisket ivrig: «Det er som i Spider-Man! Jeg mener, det er det som har skjedd! Jeg trenger dem ikke lenger!» Han viftet med brillene.

Dina rettet seg opp i stolen. «Trenger du ikke briller lenger? Hva kommer det av?»

«Du forstår ikke,» sa Balder ivrig, «jeg er akkurat som Tobey Maguire i filmen! Jeg ser kjempegodt, Dina. Mye bedre enn jeg tror … enn jeg tror mennesker skal kunne se.»

Han la brillene på TV-bordet, og det var noe med kroppsspråket hans som sa at han visste han aldri trengte å plukke dem opp igjen. Dina stirret lenge på brillene, og så opp på Balder, som gløttet tilbake på henne. Det var noe nesten skremmende i blikket hans.

«Jeg kan se maurene i gresset utenfor,» hvisket han. «Herfra.»

Balder hadde også opplevd noe. Balder hadde også forandret seg.

Ikke pokker om dette var noen tilfeldighet!

Hvis Dina var gal, eller et romvesen, var Balder det samme, og det føltes som en fantastisk lettelse. Med dempet stemme (for Thea hadde slått av musikken) fortalte Dina broren om sin egen oppdagelse. Han fikk store øyne, og hun kjente igjen det blikket. Blikket som sa: Det er ikke bare meg.

På TV-skjermen i bakgrunnen innså Peter Parker at mannen som hadde myrdet onkelen hans, var mannen han selv hadde latt slippe unna.

«Hva gjør vi nå?» hvisket Balder. De hadde vært stille en liten stund, etter at de hadde utvekslet alle mulige tanker. «Jeg mener – vi må vel gjøre noe?»

«Vi må det,» nikket Dina. «Det gjelder jo oss begge to! Det kan ikke være noen tilfeldighet. Balder, kanskje Thea …» De gløttet bort på den yngste søsteren, som akkurat da lo av noe i boka og spyttet kakao over hele siden. «Uansett,» sa Dina, og trakk pusten dypt, «uansett er det nok sånn at vi bør snakke med pappa.»

Trillingene hadde bestandig hatt et veldig godt og åpent forhold til faren, og Dina og Balder fikk med seg Jostein og Thea til kjøkkenbordet. Balder hadde foreslått å holde Thea utenfor, i frykt for at hun bare ville skape bråk, men Dina mente at dette gjaldt dem alle tre. De var tross alt trillinger; hadde noe skjedd med både henne og Balder, måtte noe også ha skjedd med Thea. Og hun ville vite hva.

Thea smattet på en tyggis og så mer uinteressert ut enn vanlig. Josteins ansikt var uleselig, men han så ut til å være åpen for hva det nå enn var barna hans ville snakke om. Det var den typen pappa han var.

«Pappa,» sa Dina, «vi må snakke med deg om noe.» Balder nikket.

«Jeg vet det,» sa Jostein.

Det ble taust rundt bordet.

«Du vet det?» utbrøt Balder. «Vet hva?»

«Fortell meg først,» smilte faren. «Jeg lover at jeg skal forklare etterpå.»

Dina, som ble litt satt ut av Josteins ord, samlet mot til å fortelle. Hun fortalte om hvordan hun hadde stanset Thea, om Corvetten, og om Balders syn. Hun klarte å holde stemmen stødig, men snublet i ordene noen ganger. Dette var ikke sånt man hadde trening i å snakke om. Men Jostein nikket rolig og tålmodig hele veien, og det så ikke ut som om han ble særlig overrasket over noe av det.

«Er du blitt sterk?» utbrøt Thea før Jostein fikk kommentert historien.

Dina nikket, følte seg nesten skamfull et øyeblikk.

«Det forklarer hvorfor jeg ikke fikk banket broren i går,» lo Thea, og dultet ham i skulderen. «Må lære meg nye knep, jeg da! Kanskje for eksempel … sånn!»

Og idet hun ropte sånn!, knipset hun med fingrene foran ansiktet på Balder, og fram spratt en liten flamme, som fikk Balder til å skvette bakover og ramle av stolen. Like brått var ilden i Theas fingre vekk igjen.

«Den hadde dere ikke ventet dere!» skrålte hun, og så skadefro på broren. Det var som om det ikke sank inn hos henne hvor latterlig usannsynlig og absurd det hun hadde gjort, var. I stedet spratt hun opp av stolen. Med en pekefinger begynte hun å tegne et mønster i løse lufta, og til Dinas forskrekkelse formet det seg ord av ild. I lufta skrev Thea med små, tynne bokstaver ordet Ramones, som i noen sekunder brant fritthengende før det forsvant slik som flammen i Balders panne.

Dina stirret vantro, visste ikke hva hun skulle si. Bare Jostein hadde vett nok til å reagere: «Sett deg, Thea! Og ikke våg å gjøre mer sånt!»

Hun adlød uten å nøle, men sendte et ekkelt smil til Balder, som skulte tilbake.

«Hvor lenge har du kunnet gjøre det der?» sa Dina sint.

«Et par dager,» sa Thea stolt.

«Hvorfor sa du ikke noe,» mumlet Balder. «Du er jo ikke ordentlig skrudd sammen.»

«Hvordan skulle jeg få deg til å nesten pisse på deg av skrekk hvis du allerede visste om det?»

«Pappa,» sa Dina, «hva mente du med at du vet om dette?»

«Tenk at det endelig har skjedd,» sa Jostein høyt, og så på barna sine. «Dette har jeg virkelig lurt på hvordan kom til å arte seg. Men det er mer enn jeg kunne ha forestilt meg …»

«Du kan ikke ha visst at dette skulle skje,» sa Balder målløs.

«Jeg visste at noe ville skje,» smilte faren deres. «I puberteten. Det måtte komme. Og bare vent, det kan hende dere vil få oppleve flere ting også, se ikke bort ifra det. Der vi kommer fra …»

«Der vi kommer fra?» utbrøt Dina.

«Selvsagt, selvsagt, jeg skal forklare alt,» smilte Jostein, «jeg begynner jo i feil ende.»

Trillingene utvekslet nervøse blikk.

«Jeg er ikke fra denne verden,» sa faren deres alvorlig. «Og det er ikke dere heller.»

Kapittel III

DEN EGENTLIGE SANNHETEN

«Er det nå du skal vise oss Narnia i klesskapet?» spurte Thea.

«Jeg skjønner at det er lettest for deg å tulle vekk dette, Thea,» sa Jostein strengt. «Men du mest av alle, som plutselig kan lage ild, burde forstå at dette ikke er fleip.»

Til det hadde ikke Thea noe spydig å si, og Jostein vendte oppmerksomheten mot alle tre igjen.

«Det finnes flere verdener enn dere kan tenke dere der ute,» begynte han rolig. «Parallelle universer, om dere vil, tilgjengelige kun via spesielle portaler.»

«Steder man kommer hvis man reiser raskere enn lysets hastighet, mener du?» spurte Balder. Seg selv lik brakte han vitenskapen på bane med en gang.

«Ikke akkurat,» sa Jostein. «Hør, for lenge siden – og da snakker vi om flere tusen år – kunne folk reise fra den ene verdenen til den andre. Nå er nesten alle portalene ødelagt, og for folk flest finnes det i realiteten bare én verden, rett og slett fordi man ikke har tilgang til noen av de andre.»

Dina rynket brynene. Latterlig. Hvordan kunne han vite dette?

«Det gjenstår, iallfall så vidt man vet, bare én portal,» fortsatte faren. «Ved hjelp av den kan man reise mellom vår verden og Tiladnen. Der vi fire kommer fra.»

Det ble stille rundt kjøkkenbordet. Jostein ville tydeligvis gi trillingene tid til å la ordene synke inn, men hvordan kunne noe sånt synke inn? Dina forsøkte å tenke rasjonelt på det, prøvde å tenke at jo, hvorfor skulle det ikke gå an? Bare fordi vi ikke vet om ting, betyr det ikke at de ikke finnes …

Men en annen verden? Sånt skjedde på film, og da med en kjekk hovedrolleinnhaver som gjerne var i begynnelsen av tjueårene og med halvåpen skjorte. Ikke med tre håpløse søsken som dem! Og vel var det stygt å ikke tro på faren sin, stygt å mistenke at han var i ferd med å bli gæren, men Dina klarte ikke å svelge ordene hans. Balder på sin side forsøkte å tenke rasjonelt.

«Men hva med vitenskap og sånt?» sa han. «Hvis det har funnes utallige verdener, som du sier, hvordan er det mulig at ingen er oppdaget av vitenskapen? Vi kan jo se lenger enn vår egen fatteevne i universet, så hvorfor ikke …»

«Vitenskapen kan ikke se verdenene,» avbrøt Jostein, «for det er ikke noe å se. De ligger ikke i enden av universet, eller bortenfor det eller det solsystemet. Uten portalene er det som om disse verdenene ikke er der.»

Dina gløttet bort på Balder, som trakk uforstående på skuldrene.

«Dere må skjønne at det ikke er noe logikk i dette,» fortsatte Jostein. «For øvrig er det bare én verden dere skal forholde dere til: den dere er ifra, Tiladnen. Den verdenen jeg forlot for tretten år siden for å holde dere skjult fra … vel, fra enkelte som ikke skulle vite om dere.»

Dette vekket Theas interesse.

«Er vi ettersøkt?» spurte hun. «På grunn av disse – disse kreftene? Kan vi tjene penger på dem, kanskje?»

«Du forstår ingenting,» begynte faren irritert, men han fikk ikke sagt noe mer, for Dina avbrøt ham. Hun hadde plutselig kommet på noe.

«Pappa?» sa hun. «Lever mamma?»

I alle år hadde Jostein fortalt trillingene at moren deres var død. At det hadde vært en sommerromanse, og at moren hadde kontaktet Jostein et år senere og sagt at han var blitt pappa. Da han spurte henne hvorfor hun ikke hadde tatt kontakt med ham før, kom historien om smertene, legebesøkene og til sist diagnosen. Hun skulle dø, og hun ville at trillingene skulle vokse opp hos faren sin.

Dina hadde forstått på Jostein at dette var et sårt tema, men hun hadde fortsatt å spørre ham ut om moren sin gjennom hele oppveksten. Hva het hun? Hvordan så hun ut? Jostein hadde ingen bilder – de to hadde tross alt ikke kjent hverandre lenge – og Dina hadde kun navnet hennes å gå etter: Mina. Mina Marie Halvorsen. Etter hvert fikk Dina mindre og mindre respons fra faren når hun spurte om Mina, så hun planla at når hun ble eldre, skulle hun forsøke å finne ut mer om moren, kanskje finne familien hennes.

Men nå, etter det Jostein nettopp hadde sagt, slo det Dina at denne Mamma Mia!-lignende historien kanskje eksisterte for å dekke over den virkelige historien. Det hadde rett og slett vært litt for mye mystikk og ubesvarte spørsmål rundt Mina.

«Er mamma på … på Tiladnen?» sa Dina.

«Kloke Dina-min,» smilte Jostein. «Ja. På sett og vis er hun det.»

Var det mulig? Faren virket fornuftig, rolig, overbevist. Var det en – en annen verden, et sted der ute? Var moren deres der?

«Hvorfor er hun ikke her med oss?» spurte Balder.

«Kan vi … treffe henne?» spurte Dina.

«Nei,» sa Jostein, og ble med ett veldig trist. «Hør, historien om disse portalene og historien om moren deres henger på sett og vis sammen. Tiladnen-øyene … ja, som dere etter hvert vil forstå, er Tiladnen et enormt øyrike, og disse øyene ble i sin tid skapt av gudene, i likhet med nesten alt annet. Mennesker, de fleste vesener, landskap og så videre. Skapt av gudene.»

«På samme måte som Jorda er skapt av vår Gud?» spurte Balder kynisk. «Ren overtro, altså?»

Jostein ristet på hodet. «Tiladnens gudehistorier er sanne. Og gudene skapte også portalene, slik at de kunne krysse Tiladnens grenser og reise til andre verdener, som denne. Men for mange år siden, i år 5553, besluttet gudedronningen Céndel at gudene ikke lenger fikk blande seg i tiladniske affærer, og en lov ble vedtatt som nektet guder å besøke øyene. Det var også da portalene ble ødelagt. Disse var plassert der for gudenes fornøyelse, og nå da gudene skulle ligge unna, hadde de ikke lenger noen hensikt.

Men noen klarte å gjemme unna i hvert fall én portal, skjønt det er så lenge siden nå at vi ikke aner hvem som gjorde det, eller hvordan,» fortsatte Jostein. «Portalen som ble berget, var portalen som leder til denne verden, til dette universet. Men portalen er strengt tatt ulovlig og ble opprinnelig bare brukt av guder, så resultatet er blitt en – hmm – potensielt farlig overgang.»

«Farlig?» utbrøt Balder. «Det er farlig å reise mellom verdenene, altså?»

Jostein nikket. «Potensielt, ja. Men det tar vi senere.»

«Jeg forstår ikke,» sa Dina, og rynket brynene. «Du sier vi er fra Tiladnen? Og du har fraktet oss hit gjennom denne portalen, og her har vi bodd i tretten år og ant fred og ingen fare?»

«Det stemmer.»

Absurd, sinnssykt og umulig. Men likevel …

«Hva har denne historien om portalene liksom med mamma å gjøre?»

Jostein ble straks alvorlig i blikket igjen; minnene om moren deres så ut til å gjøre vondt.

«Moren deres,» begynte han stille, «het ikke Mina, men Maél. Det vakreste vesen jeg har sett i mitt liv. Og hun var en gud.»

«En hvaforno’?!»

Thea, som tilsynelatende uinteressert i historien hadde begynt å svi små dødninghoder i kjøkkenbordet med ild, utstøtte en hånlig latter.

«Pappa, sånt er faktisk umulig,» utbrøt Dina, i et forsøk på å virke fornuftig, selv om ordene «gud» og «mamma» i samme setning ikke ga mye rom for fornuft.

«Moren vår kan ikke være en gud!» hvisket Balder.

«Og hva er vi liksom da?» Thea smelte en neve i bordet. «Jesus-barna?!»

«Hør her, alle tre,» sa Jostein, og ga Thea et hardt blikk. «Folk på Tiladnen har et annet forhold til gudene sine enn de kristne her på Jorda har til sin Gud. Gudene på Tiladnen ser ut som mennesker, og fram til 5553 vandret de sammen med oss på øyene. Vel å merke hadde de overnaturlige krefter, men disse ble fratatt dem da Céndel nektet dem tilgang til Tiladnen. De er ikke allmektige eller hellige. De er bare menneskelignende vesener med utrolige evner. Evner de som sagt ble fratatt,» la han til.

«Jeg forstår ikke,» sa Dina. «Hvis disse gudene ikke fikk besøke menneskene, og hvis mamma liksom er en gud – hvordan kan hun ha møtt deg?»

Jostein så lenge på dem. Han så ut til å lete etter ordene som ville fjerne all tvil, overbevise trillingene om at det han fortalte, var virkelig. Sant. Ekte.

«Maél brøt loven,» sa han omsider. «For meg. Kan dere tenke dere? Og så ble hun gravid. Hadde Céndel funnet ut om barna, ville hun tatt livet av dem før Maél engang fikk født. Maél gikk i dekning til hun skulle føde, og den stormfulle natten kom hun til meg og ba meg ta vare på barna. Dere.»

Nå var til og med Thea taus, og Dina var omtrent klar til å gi opp å forstå. Hun gløttet bort på Balder, som så ut til å tenke det samme. Det var altfor mye informasjon på en gang. Tiladnen? En portal til en annen verden … ekte guder?

Og ikke minst … denne mammaen som Dina i alle år hadde drømt om, som hadde vært et vanlig menneske med en vanlig jobb og vanlig hverdag … nei, det var ikke mulig. Dina nektet å tro det. En gud var noe utrolig noe, et vesen så overlegent at det ikke engang skulle kunne eksistere. Ikke mammaen hennes, ikke en person som skulle lese nattaeventyr og kjefte hvis du ikke ryddet av bordet. De to rollene hørte ikke sammen, ingen kunne ha en gud til mamma!

«Så alt det du har fortalt om den sommeren i Grimstad,» mumlet Balder, «er altså ikke sant?»

«Maél har aldri vært i Grimstad, nei,» sa Jostein, og et øyeblikk var det et smil på leppene hans. «Men det var en sommerromanse. Og jeg kunne ikke fortelle dere den egentlige sannheten – ikke før dere var klare til å høre den.»

Dina så tvilende på faren. Mina Marie Halvorsen eksisterte ikke. Hvorfor skulle Dina tro på historien om denne Maél? Hvorfor var den mer sannsynlig?

«Bare vent til jeg forteller skamleppene på skolen om dette,» hveste Thea. «Bare vent til jeg setter fyr på det platinablonde håret til Suzette – hår med en halv boks hårspray i må bare brenne godt!»

«Du skal ikke fortelle dem noe, og du skal IKKE SETTE FYR PÅ NOE,» sa Jostein. Et øyeblikk var han stille, og Dina gjettet seg til at han tenkte det samme som henne: Om noen først skulle få evnen til å lage ild, måtte det virkelig være Thea?

Vent nå litt, tenkte Dina, egenskapene våre …!

«Pappa,» utbrøt hun, «du sa at gudene hadde overnaturlige krefter?»

«Stemmer,» svarte Jostein, «og selv om de ble fratatt disse kreftene, forble essensen av dem igjen i hver enkelt gud. Dina, hvis du er i tvil om Maél er den virkelige moren din … Du har tenkt riktig, disse egenskapene har dere arvet fra henne.»

Trillingene utvekslet blikk. Dina rynket brynene. Det letteste ville være å skrike og trampe i gulvet, benekte alt og erklære Jostein for sinnssyk. Men egenskapene de alle tre hadde fått, kunne ikke overses.

«Kanskje det er sant,» hvisket Balder, og sa høyt det Dina hadde tenkt.

«Ikke faen,» sa Thea da, og spratt opp. «Ikke faen om jeg er fra et eller annet teit eventyrland! Jævla enhjørninger og flygende aper eller hva pokker, det er bare kødd alt sammen! Du ljuger, fattern! Jeg VET du ljuger!»

Det lignet et vanlig raseriutbrudd i klassisk Thea-stil, men Dina kunne se at det lå noe under: Søsteren var våt i øynene, og det harde blikket var ikke der. Dette var et utbrudd av desperasjon, ikke vantro, og Dina kjente igjen følelsene hos seg selv. Dette skulle ikke være sant. Men Josteins historie brant i hodet.

Den føltes sann.

«Thea, kjære deg, sett deg,» sa Jostein, vennligere enn han hadde vært mot henne tidligere på kvelden. Hun sank ned i stolen igjen. «Dette må føles umulig for dere å fatte. Men det er sant. Dere er fra Tiladnen, og moren deres er en gud. Av henne har dere arvet disse egenskapene, og det er også på grunn av henne at jeg har gjemt dere her, i en verden der dere kunne vokse opp utenfor fare.»

Til Dinas store overraskelse nikket Thea nølende til farens ord. Var det mulig at til og med hun trodde på dette?

«Pappa,» sa Dina; det var én ting som stadig sved i hjertet på henne.

«Ja, jenta mi?»

«Hvor er mamma nå? Kan vi møte henne?»

«Vesle Dina-min,» hvisket Jostein og ble våt i øynene. «Nei. Det kan dere ikke. Dere får aldri se henne, aldri noen gang. Maél forsvant den natten hun fødte dere, og enten skjuler hun seg for Céndel, eller så er hun allerede straffet for at hun brøt loven. Men aldri mer vil hun sette foten på Tiladnen. Selv ikke for deres skyld.»

Kapittel IV

SPEILET

Det var en veldig vanskelig ting for en trettenåring å forstå. Mamma er kanskje i live, og savner deg sikkert utrolig, men du får aldri se henne? Hva var det for noe?

Dina var rett og slett ikke i stand til å slå seg til ro med den historien. Hun kunne ikke helt fatte at denne Maél, denne guden, var moren hennes. Men hva annet kunne forklare kreftene hun og søsknene hadde fått?

Mamma er en gud, sa Dina inni seg.

Det hørtes fullstendig absurd ut. Og hvis hun nå var en gud, hvordan kunne Jostein påstå at en gud ikke skulle få se datteren sin om hun ville? Han hadde sagt det selv; mye måtte ha skjedd på Tiladnen på tretten år, så kanskje denne Céndel hadde tilgitt Maél? Hvis Tiladnen engang eksisterte. Dina begynte å få kraftig hodepine.

Mamma er en gud.

«Hør her,» sa Jostein. Han så på klokka. «Dette har vært altfor mye for dere på en kveld, jeg skjønner det. Dere trenger tid til å samle tankene. Gå og legg dere nå, og få en god natts søvn, så snakker vi mer i morgen. Det er enda noen ting jeg vil fortelle dere om.»

Balder protesterte og ville høre mer, men Dina var lettet. Hun ville ikke høre mer om Tiladnen eller Maél, men helst bare glemme alt sammen, late som om hun aldri hadde hørt noe av det. Å legge seg til å sove virket som en perfekt flukt akkurat nå, så hun støttet Josteins forslag. Dermed reiste familien seg fra bordet, og mens faren forsvant inn på soverommet sitt, ble trillingene stående i kø i gangen for å pusse tennene og gå på do. Balder var først ute, og Dina ventet lent mot veggen utenfor baderomsdøra, med Thea sittende på gulvet ved siden av seg. Det gikk opp for Dina at behovet for å flykte fra alt sammen ikke overvant nysgjerrigheten. Mot sin egen vilje ville hun snakke om det, og irritert innså hun at hun kunne ikke bare skyve kveldens oppdagelser vekk.

«Hvordan kan det være sånn at vi aldri får se mamma?» sa hun til Thea.

«Men tenk, da,» sa Thea, og så opp med et lysende blikk, «tenk om vi får flere sånne krefter! Tenk om vi kunne fortalt folk hva vi egentlig er. Tenk det: Thea – halvguden!»

«Skjønner du ingenting?» sa Dina sint.

Thea hevet et øyebryn.

«Mamma lever! I en eller annen sprø – ja, i et eller annet land som vi ikke har visst at finnes engang! Og du er bare opptatt av disse kreftene?»

«Selvsagt er jeg opptatt av dem!» bjeffet Thea tilbake. «Jeg kan lage ild! Og du er plutselig Wonder-Woman, og Balder har haukeblikk. Folk ville sperra oss inne om de fant det ut! Drit i mamma, hun har aldri vært her for oss, og vi har mesteparten av det som ser ut til å bli et temmelig sinnssykt frika liv foran oss. Det er så drøyt at jeg ikke klarer å tenke på annet. Hva er din unnskyldning, er det bare at du er så jævla mammadalt?»

Dina tidde. Thea hadde faktisk rett, hvorfor var ikke Dina mer opptatt av sine egne krefter, og av søsknenes? Greit, så levde kanskje moren deres, men hvis Jostein hadde rett, ville de likevel ikke få treffe henne. Kanskje hadde de viktigere ting å tenke på nå.

Og da slo en tanke ned i hodet på Dina: Hva kommer til å skje nå?

Hun fikk ikke sove. Det skulle egentlig bare mangle, tenkte Dina. Det føltes som om hun aldri skulle få sove igjen. I så fall ville hun være stuptrøtt på skolen, men var det egentlig noe poeng i å gå på skolen mer? Eller var det sånn at de skulle fortsette som vanlig, late som ingenting?

Akkurat da kom en lysstripe til syne i rommet hennes, og Balder dukket opp i døråpningen.

«Dina? Er du våken?» hvisket han. «Jeg får ikke sove.»

Lettet over ikke å være alene oppi alt dette vinket Dina broren inn, og han satte seg på sengekanten. De satt tause en liten stund. Dina og Balder hadde alltid pratet med hverandre om det meste, men nå var det vondt å vite hvor man skulle begynne.

«Sprø saker, hva?» sa Balder til slutt.

«Galskap,» nikket Dina. «Det merkelige er at jeg begynner å venne meg til tanken. Det synker inn, liksom. Men jeg vet ikke om jeg liker det.»

«Hva tror du Thea synes?»

«Hvem vet?» Dina trakk oppgitt på skuldrene. «Umulig å si med henne. Tipper hun sover som en stein, helt uanfektet.»

Balder smilte.

«Det jeg ikke forstår,» sa Dina nølende, «er hva vi skal gjøre nå? Greit, så har disse kreftene dukket opp, og da var pappa nødt til å fortelle denne historien. Og så? Skal vi tilbake på skolen og late som ingenting? Det blir bare et tidsspørsmål før Thea får pyroman lagt til rullebladet sitt.»

«Vi er heldige om det ikke blir mer enn et tillegg på rullebladet,» lo Balder, «tenk om hun brenner ned hele skolen? Men jeg ville ikke vært så bekymret for det.»

«Hvorfor ikke?»

«Jeg tror pappa har en plan.»

«Jeg ser ikke helt for meg hva slags plan som kan løse denne slags problemer,» sa Dina tørt.

Balder så lenge på henne, og brått ble han veldig alvorlig. «Jeg tror pappa vil at vi skal reise dit, Dina. Til Tiladnen.»

Dina så i taket, og kjente at hun holdt pusten. Jostein hadde hatt rett, det hadde vært altfor mye på en kveld. Dette kunne ikke være løsningen hans, hun nektet å tro det. Men … Brått hadde tanken satt seg. Reise til Tiladnen?

Skulle de kunne forlate Oslo? For å reise til et helt fremmed sted, et land så fjernt og annerledes at det var hinsides fatteevne … Og kanskje overgangen i seg selv ville gjøre dem sprø? Likevel kjente Dina at hun var nysgjerrig, kjente at Balders idé lokket henne, iallfall litt. Følte hun en dragning til det stedet hun egentlig hørte hjemme, eller var det bare fornuften som var i ferd med å trekke sitt siste sukk? Kanskje ville hun våkne snart, bundet fast i rommet med madrassvegger, og oppdage at alt hadde vært en rar drøm.

Dina hadde visst sovnet til slutt likevel, for hun våknet morgenen etter av sollyset som snek seg inn sprekken mellom gardinene. Trøtt og fremdeles i halvsøvne kløv hun ut av senga og strakte seg. Hun kikket ned på senga igjen og fikk plutselig et innfall. Bøyde seg fram, tok godt tak i sengerammen og vippet senga opp fra gulvet. Det kunne like gjerne vært en pappeske.

Hun trakk pusten dypt og beholdt roen. Tvang seg selv.

Familien spiste søndagsfrokost sammen. Også Thea hadde stått opp i tide. Hun satt med iPoden ved bordet, hørte på et eller annet dundrende i dødelig volum og så ikke ut til å ha et særlig plaget sinn. Man skulle nesten trodd hun ikke engang husket noe av gårsdagen, hadde det ikke vært for at hun varmet opp kaffekoppen sin med en liten, rund flamme nedi håndflaten. Det fikk Dina og de to andre til å stirre, og Thea smilte fornøyd. Det skremte Dina litt at søsteren var så komfortabel med den ilden allerede, hun som ikke engang tok historien om Tiladnen på alvor.

Søsknene spiste godt, til farens begeistring. Dina hadde fått igjen matlysten; det var ikke til å unngå, så lite som hun hadde spist dagen før. Da alle var ferdige, så Jostein på dem med en blanding av alvor og forventning, og brått husket Dina Balders ord fra kvelden før: Jeg tror pappa vil at vi skal reise dit, Dina.

«Jeg vet det var mye å forholde seg til i går,» sa Jostein. «Men dette er ting dere må vite. Om dere selv, og om Tiladnen.»

Trillingene så på Jostein. Balder virket ivrig. Det var en slags forbeholden nysgjerrighet hos Thea også, og Dina kjente enda en gang at nysgjerrigheten slåss med fornektelsen.

«I går sa du at vi skulle holdes skjult her,» sa Balder med skjelven stemme, «fra folk som ikke måtte vite om oss. Hvem da, pappa?»

«Jeg skulle ønske jeg kunne skåne dere for dette,» sa Jostein. «Men dere må vite. På Tiladnen finnes en hemmelig organisasjon – skjønt, så veldig hemmelige er de vel ikke, nesten alle vet hvem de er nå. Det er bare ingen som snakker høyt om dem. Forbundet, kaller de seg, og de har satt seg et mål for hvordan de vil Tiladnen skal være.»

«Men hva vil de med oss?» spurte Dina.

«Forbundet er svært opptatt av gudene,» sa faren, og helte seg en ny kopp kaffe fra kanna. «De mener Céndel aldri skulle tatt fra dem evnene sine, og ønsker seg en verden der gudene hersker igjen. Forbundet ser for seg at de som eneste organisasjon dedikert til gudene, vil få ubegrenset makt, om disse skulle komme tilbake. De ønsker, kort sagt, å herske over Tiladnen. Og i påvente av gudenes tilbakekomst bedriver Forbundet et absurd korstog i gudenes navn. I håp om at de vil bli belønnet om Céndel en dag griper inn igjen. Og om hun ikke gjør det, vil de likevel bruke gudene, og sin egen ’fortrolighet’ med disse, for sakte, men sikkert, å dominere hele Tiladnen.»

«Vet de om oss?» hvisket Dina.

«Ja,» svarte Jostein. «Men jeg har aldri forstått hvordan. Den natten for tretten år siden da jeg flyktet hit, kom en venn av meg til huset mitt bare timer etter at Maél hadde forlatt dere. Han sa at Forbundet visste, men ingen av våre folk kunne forstå hvordan. De var allerede på vei, så jeg måtte få dere vekk. Med tre spedbarn i armene ville jeg ikke kommet langt om jeg flyktet til fots, og vi måtte sørge for at dere ble holdt i skjul til dere var klare for å møte Tiladnen igjen.»

«Så vi skal dra dit!» utbrøt Balder, halvveis oppe av stolen. Det knøt seg i magen på Dina.

«Hvem er våre folk?» spurte hun.

«Trysfelderne, kaller de seg,» svarte Jostein, og ignorerte Balder. «En slags geriljagruppe som kjemper mot Forbundet i det skjulte. Det er farlig arbeid; alle som står i veien for Forbundet, risikerer livet. De har en enorm makt på øyene, og jeg frykter makten deres har vokst i disse tretten årene jeg har vært borte. Vi måtte berge dere unna dem, forstår dere,» sa han, og så alle tre dypt i øynene etter tur. «Hadde de fått fingrene i dere da dere var små, og oppdratt dere som barn av Forbundet … Tenk hva de ville fått dere til å gjøre med disse kreftene! Dere ville blitt en del av den stygge planen deres, blitt disipler for en gudelære som Forbundet står bak. Vår plan ble dermed å skjule dere, og så å bringe dere tilbake til Tiladnen den dagen dere var klare til å møte hjemlandet deres.» Da han sa denne siste setningen, blunket han til Balder.

«Jeg hadde rett!» utbrøt han. Balder var overbevist, hadde vent seg til denne tanken allerede kvelden før. Men Dina forstod ikke. Hva med livet de hadde her?

Solstråler trengte inn gjennom kjøkkengardinene, og Dina måtte lene seg mot veggen for ikke å bli blendet.

«Det er farlig å sende dere tilbake,» sa Jostein og så mørkt på Balder. «Men jeg har sterk tro på at dere vil bli til enorm hjelp for trysfelderne. Målet er å felle Forbundet, og at dere tre skal snu vinden. Dessuten,» la han til da Dina skulle til å protestere, «jeg tror som sagt at dere vil oppdage flere egenskaper etter hvert. Dere kan ikke leve i denne verdenen med slike krefter, dere må dit dere hører hjemme. Et sted der slikt kan forklares, og der dere kan lære å mestre det. Se bare på Thea,» la han strengt til, skjønt et lite smil lurte faktisk i munnviken. Thea hadde akkurat satt fyr på Hellsing-veska si, og trampet nå iherdig på den for å få ilden til å slukke.

Dina gløttet på Balder. Han var sikkert sjokkert, overveldet, akkurat som henne, men hun kunne se på ham at han hadde lyst. Det overrasket henne ikke; Balder hadde egentlig aldri hørt hjemme her. Theas ansikt var umulig å lese. Hun hadde jo venner, men de fleste av dem var online … Hva syntes egentlig Thea om å forlate alt?

Dina visste ikke hva hun selv skulle tenke. Det var ikke mulig å bestemme noe, mene noe, om noe så voldsomt. Men nå var følelsen fra gårsdagen sterkere enn noensinne: Noe var holdt skjult for henne; verden var ikke slik den så ut som. Og hun visste egentlig ingenting.

«Pappa …» Dina så storøyd på ham. «Jeg prøver å forstå, jeg prøver virkelig. Men hvordan kan du forvente at vi skal fordøye dette?»

«Dina min,» smilte Jostein og la en hånd på skulderen hennes. «Jeg skjønner at det er vanskelig, men du må også forstå at dette er en virkelighet dere ikke kan unnslippe. Og jeg kan ikke lenger passe på dere. Hvem vet hva som vil skje med dere over tid, dere kan få alle mulige egenskaper. Det er bare på Tiladnen dere kan lære dere å kontrollere dem, det er bare der disse egenskapene hører hjemme. Og trysfelderne trenger dere til å ta opp kampen mot Forbundet.»

«Men skjønner du ikke hvor vanskelig det er for oss?» utbrøt Dina. «Trysfeldere og Forbundet; vi aner ikke engang hva det er!»

«Alt vil bli klart for dere etter hvert,» sukket Jostein. «Stol på meg. Kjenner du det ikke, Dina? Sannheten som lever inni deg, at du vet at det jeg forteller, er sant?»

«Jeg kjenner det,» sa Balder straks.

«Placebonerd,» mumlet Thea.

For Dina var det ikke så lett som å si at hun kjente det, men likevel … Hun hadde jo følt at farens historie var sann. Selv om den var uvirkelig, og selv om hun hadde benektet den om og om igjen. Var det på Tiladnen hun hørte hjemme?

Det må få synke inn, tenkte Dina. Ikke stress. Du blir bare gæren. Ikke tenk så mye.

«Okei, pappa,» sa hun omsider. «La oss si jeg aksepterer at dette er sant, at vi kommer fra – fra en annen verden. Hva gjør vi nå?»

Jostein så på henne. «Nå finner vi portalen.» Han reiste seg. «Kom, vi tar trikken.»

Ti minutter senere satt Jostein, Dina, Balder og Thea på 19-trikken på vei ned mot sentrum. Jostein benyttet turen til å fortelle trillingene hva «portalen» var. Et gutter 11-lag lagde heldigvis så mye støy at ingen lyttet til samtalen deres.

«Portalen er et speil,» forklarte Jostein. «Rettere sagt, det er selve Speilet.»

«Så originalt,» sa Thea.

Jostein overhørte henne. «Det finnes ett Speil her i Oslo og ett på Tiladnen. Det er heldigvis trysfelderne som har oppbevart det, jeg gremmes ved tanken på hva Forbundet ville gjort med det.»

«Hvordan vet du at disse trysfelderne fremdeles har det?» ville Dina vite. «Det er gått tretten år siden du var der sist.»

«Jeg tok kontakt med trysfelderne i går kveld, etter at dere hadde lagt dere,» forklarte Jostein. «De har fortsatt søster-Speilet. Det vil være helt trygt.»

«Tok kontakt?» utbrøt Dina. Hvordan var det mulig?

«Du sa jo at det er umulig å komme til Tiladnen uten portalen,» sa Balder, «hvordan kan du kontakte noen der da?»

«Jeg skal vise dere i kveld,» sa Jostein og smilte hemmelighetsfullt. «Nå, tilbake til Speilet: Ved å gå inn i det ene, kommer man ut av det andre. Og slutt nå med det der!»

Thea hadde prøvd å få løse deler av et setetrekk til å ta fyr. Heldigvis ville ikke trekket brenne, men den lille flammen kunne tiltrukket seg uønsket oppmerksomhet.

«Du sa i går at denne portalen var potensielt farlig,» sa Dina, etter et advarende blikk mot Thea.

Jostein nikket. «Fordi Speilet egentlig skulle forsvunnet fra Tiladnen sammen med gudene. Hver gang noen går gjennom det, brytes en slags uskreven lov, og det får visse konsekvenser.»

«Hva da?»

«Hver gang noen går gjennom det, følger fjorten ting med,» sa Jostein.

«Hæ?» sa Thea.

Jostein smilte tålmodig. «Da jeg kom hit for tretten år siden, kom jeg ut av Speilet i Oslo sammen med fjorten eksemplarer av Thifel Tjetins nedtegnelser om farene ved å ta del i fandefiske. I det øyeblikket var det fjorten hus på Tiladnen som ble én bok fattigere. På samme måte vil fjorten ting bli med hver og en av dere når dere reiser til Tiladnen.»

«Fjorten identiske ting?» utbrøt Balder. «Som for eksempel fjorten svære lastebiler?»

«Så vidt jeg vet, er det bare ting som ikke er større enn speilrammen, som blir med,» smilte Jostein. «Men ja, det er fjorten av den samme gjenstanden.»

«Hvorfor akkurat fjorten?» ville Thea vite.

«Hvorfor ikke?» sa Jostein. «Kanskje skulle Speilet bli ødelagt den fjortende dagen i en måned? Kanskje var det det fjortende Speilet? Vanskelig å si.»

«Og så tilbake til hvorfor vi er på tur,» sa Dina, «hvor er dette Speilet egentlig?»

«Da jeg krabbet ut av det for tretten år siden, var det på et bakrom i en bruktbutikk,» sa Jostein. «Antageligvis skulle det vel selges etter hvert. Spør meg ikke hvordan det havnet der, eller hvordan de ansatte unngikk å forstå hva det var de hadde fått fingrene i. Jeg er bare glad jeg ikke måtte vente i butikken altfor lenge før den åpnet. Snek meg ut av bakrommet da de ikke så, og lot som om jeg var en morgenkunde … Med tre spedbarn i armene,» la han tørt til.

«Og du kjøpte Speilet?» spurte Balder.

«Selvsagt.»

«Pappa, hvis du eier Speilet,» sa Dina forvirret, «hvorfor ikke bare ha det hjemme?»

«Det ville vært mest praktisk,» nikket Jostein. «Men tenk om Forbundet skulle få klørne i søster-Speilet? De ville ikke hatt samme ærefrykt for Speilet som trysfelderne har; de ville ikke vært redde for konsekvensene av å bruke det. Og de vet at Speilet fremdeles eksisterer, så jeg var alltid redd for at de forstod at trysfelderne hadde det, og at de visste hvor vi hadde gjemt dere. Jeg gikk ut ifra at dere fortsatt var i fare – at Forbundet når som helst kunne komme hit og ta dere. Da kunne jeg ikke akkurat ha Speilet liggende i mitt eget soverom.

Husker dere Otto, naboen vår fra da dere var små? Dere pleide å klatre på motorsykkelen hans. Uansett … han åpnet sin egen butikk like etter at han flyttet fra nabolaget, og han skyldte meg en tjeneste, så jeg ba ham oppbevare Speilet for meg, og aldri selge det. Det har ligget og støvet ned der i årevis, men nå er det på tide å hente det fram igjen.»

Balder nikket, og begynte å spørre Jostein ut om livet på Tiladnen. Mens Jostein pratet i vei, gled Dina inn i sin egen tankeverden.

Hun fikk ikke dette Forbundet ut av hodet. Skulle de kastes rett inn i en slags geriljakrig? Hvordan kunne Jostein forsvare å utsette dem for noe sånt? Ville det ikke være utrolig dumdristig å reise dit hvor fienden var – hvorfor ikke bli i Oslo, og gjemme seg her? Greit, Jostein mente at kreftene deres ikke hadde noe her å gjøre, men så alvorlig var det vel ikke? Dina likte ikke tanken på å være feig, men magefølelsen hun fikk hver gang dette Forbundet dukket opp i hodet, var for ubehagelig til å ignorere.

Idet trikken stoppet på rødt lys på Jernbanetorget, krysset noen jenter fra skolen gata. Det gikk opp for Dina at på bare ett døgn hadde hun plutselig fått så utrolig mye mindre til felles med dem.

De kløv av trikken på Jernbanetorget, og Jostein ledet dem over parkeringsplassen på sjøsiden av Oslo S. Balder gikk ved siden av Dina, full av begeistring.

«Hva fortalte pappa deg om Tiladnen?» spurte Dina. Selv om hun fortsatt var ambivalent, var det for øyeblikket nysgjerrigheten som vant.

«Litt forskjellig,» sa Balder. «Fortalte om de ulike øyene. Hva øya han var fra, het. At det var en vinterøy.»

«Vinterøy?»

«Alle øyene har enten vinter, vår, sommer eller høst hele året,» strålte Balder. «Er ikke det sprøtt? Og det bor visst mennesker på nesten alle øyene – bortsett fra én der det bare er kykloper – men noen steder bor det flere raser, og fandene bor overalt på øyene, og i tillegg har de en egen øy …»

«Fandene?» avbrøt Dina, og kjente hodepinen komme igjen.

«Pappa sier vi ikke kommer til å forstå før vi er der,» sa Balder beklagende. «Vi får la være å tenke så mye på det, eller hva?»

Dina nikket fraværende. Før vi er der. Hvor mye hun enn forsøkte, ble hun ikke kvitt den tyngende tanken på å ta valget: Reise fra Oslo? Dina utvekslet blikk med Thea, som hadde overhørt samtalen deres, og for én gangs skyld virket det som om de hadde samme følelse av usikkerhet.

De beveget seg under operabroa, og på den andre siden av veien tårnet den marmorkledde isbreen mot dem. Men Jostein svingte inn til venstre før de kom så langt, og i et tilsynelatende bortglemt strøk, godt gjemt mellom Operaen og voldsomme nybygg, lå en liten gate, tom for folk.

«Denne veien,» sa Jostein, og ledet trillingene fram til et gammelt butikklokale.

«Hallo, det er stengt, jo,» sa Thea. «Pappa, det er søndag!»

«Ingen fare,» sa Jostein, «det er alltid noen her.»

Han banket på døra. Den gled opp, og en høy, slank mann viste seg. Han så forbauset ut et øyeblikk, men så smilte han.

«Pedersen, ikke sant?» sa han og blunket. «Jeg kjente deg igjen på trillingene.»

Dina, Balder og Thea så skeptisk på hverandre.

«Du må være Hermann,» sa Jostein, og rakte fram hånda. «Otto har vel fortalt deg at jeg har oppbevart noe hos dere?»

«Selvsagt, kom inn,» smilte Hermann.

Lokalet var ikke stort, veggene var av gammelt treverk, og overalt i det lille rommet stod mørke møbler og nipsgjenstander stablet helt opp til taket. En antikvitetsbutikk, skvist inn mellom forretningsbygg og hektiske Oslo S. Dina forstod hvorfor strøket var nærmest folketomt.

Hermann førte dem til et bakrom. Det var mye større enn selve butikken, og hvis det var overfylt i salgslokalet, var det ingenting sammenlignet med dette. Bord, stoler, lysekroner, salongbord og enorme skap stod stablet hulter til bulter, tilsynelatende helt uten system.

«Det gamle speilet ditt, var det ikke?» sa Hermann. Til tross for kaoset visste han tydeligvis hvor alt var, for han gravde seg gjennom antikvitetene svært målbevisst. Etter noe kaving kom han ut fra mellom to skap med et stort, ovalt speil som han holdt opp foran dem. Jostein ble blek.

«Noe i veien?» spurte Hermann skeptisk.

«Dette er ikke mitt Speil,» sa Jostein straks.

«Å, jo da,» strålte Hermann, «det er det. Gjemte det baki der sjøl, jeg. Otto som ba meg om det. Det flotte, gamle speilet, sa han, og det er dette!»

«Men det er ikke mitt Speil,» insisterte Jostein, med et snev av både sinne og panikk i stemmen. Selv om Dina aldri hadde sett farens Speil, forstod hun at speilet Otto viste dem, umulig kunne være det rette, det så altfor enkelt og ubetydelig ut til å være koblet til et overnaturlig sted som Tiladnen.

«Men jeg forstår ikke …» mumlet Hermann. «Dette er jo det fineste speilet jeg har sett på årevis! Ekte samlegjenstand, er dette.»

«Mitt Speil var ikke noen samlegjenstand,» sa Jostein strengt. «Hvor er det?!»

«Kanskje …» sa Hermann da, og tenkte seg om. «Nei … det kan da ikke ha vært det … utrolig lite sjarmerende, ikke mulig å speile seg i engang …»

«Hvor har du gjort av det!» ropte Jostein, til alles forskrekkelse.

«Kjære deg,» pep Hermann, «jeg kunne da ikke ane – det speilet var jo helt forferdelig, skittent og – ja, som jeg sier, man kunne i hvert fall ikke speile seg i det!»

«Hvor?» Jostein ga seg ikke.

«Jeg – jeg solgte det til en rekvisitør,» stammet Hermann. «Er vel et par uker siden, kan jeg tenke meg. Han var fra Nationaltheatret!»

«Nationaltheatret,» sa Jostein lavt. «Dina, Balder – Thea!» Han ropte Theas navn høyt, for hun stod i den andre enden av rommet og lagde svimerker i et salongbord. «Vi må komme oss dit og finne det.»

«Jeg forstår ikke hvordan en slik feil kan ha skjedd …» fortsatte Hermann, men Jostein var allerede på vei ut av lokalet.

Thea lo. «Ja ja, så blir det vel ikke noe Tiladnen på oss!» skrålte hun.

«Hold kjeft,» hveste Dina sint, der de småløp etter Jostein.

«Thea,» sa Jostein, og bråsnudde så hun nesten krasjet i ham. Det harde blikket hans fjernet gliset hennes. «Du er nødt til å forstå alvoret – til og med du er nødt. Jeg må ha det Speilet for å sende dere hjem. Forstår du ikke at dere ikke kan bli her? Dette er ikke deres verden! Vi må finne igjen det Speilet, og jeg trenger deres hjelp. Thea?»

Hun så opp på ham, mindre skremt nå enn for et øyeblikk siden.

«Mulig jeg trenger deg til å bruke den lille flammekunsten din likevel.»

Kapittel V

NATIONALTHEATRETS REKVISITTAVDELING

«Er det ikke bedre å bare fortelle dem at det har skjedd en feil, og spørre om å få kjøpe tilbake Speilet?» spurte Dina. Faren hadde lagt fram en heller tvilsom plan, og Dina var ikke helt sikker på om innbrudd på ærbødige Nationaltheatret var det lureste en kunne gjøre.

«Ikke tale om,» sa Jostein. «Vi får bare håpe det står bortgjemt på et lager. Hvis noen tilfeldigvis skulle ta på selve speilglasset … nei, det tør jeg ikke tenke på engang. Bedre å stjele det i det skjulte i stedet for å gjøre hele rekvisittavdelingen nysgjerrig.»

«Hvordan skal vi klare å lure det ut av bygget, om vi så finner det?» spurte Dina. «Det er vel ganske stort, og dessuten … å stjele er ulovlig. Og det er brannstiftelse også,» sa hun og så strengt på Thea.

«Er du feig?» bjeffet Thea fornøyd.

«Hør her, jeg kan ikke risikere at noen andre forstår hva det Speilet kan gjøre,» sa Jostein. «Vi gjør det på denne måten, raskt og brutalt. Dina, Balder – når dere finner Speilet, løper dere ut med det. Enkelt og greit.»

«Hva om vi blir tatt? Eller blir sett?» spurte Balder bekymret.

«Hvis dere blir tatt … Bruk evnene deres, om nødvendig. Særlig du, Dina.»

Hun rynket brynene, var et øyeblikk revet mellom ansvarsfølelse og den forræderske nysgjerrigheten på å få prøve ut styrken sin under mer dramatiske omstendigheter.

«Og når det gjelder det å bli sett …» fortsatte Jostein. «Det spiller ingen rolle. Om kort tid vil det være umulig å finne dere uansett.»

De gikk gjennom detaljene en siste gang før planen ble satt ut i livet. En nyoppsetning av Folk og røvere i Kardemomme by gjorde at Nationaltheatret var relativt fullt av folk denne ettermiddagen, og da var det lettere ikke å stikke seg ut. Barnefamilier toget inn hovedinngangen til 15.30-forestillingen, og småunger løp mellom beina på Pedersen-familien der de beveget seg inn i bygget.

«Kom igjen,» sa Jostein, og ledet an. «Vi må lenger inn.»

De gikk gjennom lobbyen og opp trappene til garderoben, som lå som en hestesko rundt parkettet. Dina så seg om. Hun hadde ikke vært her inne siden hun var liten, og historiesuset i de røde veggene gjorde inntrykk på henne. Verk av blant andre Christian Krohg hang langs de buede veggene til både venstre og høyre.

«Der,» hvisket Balder plutselig, og dultet borti Dina og Jostein. Han pekte til høyre, i enden av hesteskoen, der det var tre dører. Døra på høyre og venstre side hadde toalettskilt, men den i midten stod det ingenting på. Personaldør.

«Greit,» sa Jostein besluttsomt. «Dina, Balder – still dere i toalettkøene. Når Thea er i gang …»

«Sniker vi oss inn,» fullførte Dina og trakk pusten dypt. Hun ante ikke hvordan et teater så ut bak scenen, ante ikke engang hvordan en rekvisittavdeling skulle se ut. Og Dina var stygt redd for at hun og Balder kom til å gå seg bort i et så stort og gammelt bygg som Nationaltheatret. Likevel kjente hun en merkelig spenning stige idet hun og broren stilte seg i toalettkøene, mens Jostein og Thea gikk tilbake mot trappene ned til lobbyen. Thea, med et slu smil om munnen, spankulerte bort til den nærmeste søppelkassa, og etter et diskré blikk rundt seg, stakk hun høyrehånda nedi søppelet. Hun dro den opp igjen nesten med en gang, og forsvant inn mellom jakker og vesker i garderoben. Så kom røyken.

«Brann!» ropte Jostein straks, og like etter kimet alarmen.

Det ble øyeblikkelig kaos. Den hesteskoformede garderoben ble full av paniske barn og voksne, noen var på vei mot utgangen, andre forsøkte desperat å samle alle familiemedlemmer. Idet røyken spredte seg for fullt utover i lokalet, ble toalettkøen et virvar av kavende kropper, og Dina så sitt snitt til å rive opp den midterste døra og dra med seg Balder inn. Levenet fra folkemengden ble dempet idet døra smalt igjen bak dem.

Det ville vært rart at den var ulåst, hadde det ikke vært for at det var en ny dør like bak. Denne var definitivt låst. Ved siden av dørhåndtaket var et kodepanel.

«Vi trenger et nøkkelkort,» sa Dina.

«Gjør vi?» sa Balder, og hevet et øyebryn.

Dina trakk pusten og gløttet mot den låste døra igjen. Hun forstod hva han mente, og selv om Jostein hadde sagt hun skulle bruke evnene sine om nødvendig, følte hun at det ikke kunne være nødvendig allerede nå? Likevel … Tanken fristet, og det var jo ikke akkurat aktuelt å spørre noen av teaterets ansatte om nøkkelkort og kode.

«Okei,» sa hun med skjelvende stemme. Hun tenkte på Corvetten i Heitmann-garasjen, konsentrerte all sin kraft, og kjørte knyttneven rett inn i låsen.

Det lød en høy, tørr lyd av treverk som sprakk, og døra nærmest hoppet opp. Det fløy gnister fra panelet på veggen. Dina stirret lamslått et øyeblikk; hun hadde ikke fått vondt engang.

«Du er min nye helt,» hvisket Balder. «Kom igjen!»

De befant seg i en lang, grå korridor. På den venstre veggen var det skap, og mellom skapene var det åpninger ut mot scenen, som var atskilt fra korridoren med svarte scenetepper. Langs den høyre veggen var det flere dører. I enden av korridoren stod en dør åpen, og derfra gikk det en trapp. Det var ingen å se i korridoren, og Dina gjettet seg til at folk her inne også måtte ha løpt av gårde da alarmen gikk.

«Hvor skal vi begynne?» hvisket Balder.

«Jeg liker det ikke, men vi burde vel spre oss,» sa Dina nølende. «For å dekke et større område. Det er bare et spørsmål om tid før de oppdager hva vi har gjort. Jeg kan begynne her, så kan du ta den andre siden?»

Balder nikket, og snek seg mellom teppene ut på scenen, som ennå var atskilt fra parkettet med et rødt sceneteppe. Dina så ham bevege seg forbi tårnet til Tobias og forsvinne bak tante Sofies hus og ut av syne i den andre enden, og hun kjente et stikk av frykt – usikker på om det var for Balders sikkerhet eller sin egen. Men det var ikke tid til å være redd.

Brannalarmen stanset. Antageligvis var brannen i søppelkassa slukket, og Dina kunne bare håpe på at Thea ikke var blitt tatt. Hun vendte blikket mot korridoren igjen, og etter å ha sjekket skapene langs veggen – de inneholdt alt annet enn magiske speil – gikk hun løs på første dør til høyre. Dette var et slags sminkerom, med kostymer og stoler foran store speil. Men rommet var veldig lite, så Dina konkluderte raskt med at Speilet ikke var her, og beveget seg ut i korridoren igjen. Der krasjet hun rett i en mann i frisørkostyme.

Han så mistenksomt på henne, og Dina stod som stivnet og lurte på hva hun skulle gjøre.

«Mamma jobber på rekvisitten,» glapp det ut av henne; hun ble rent forbauset over sin egen improvisasjonsevne. «Vet du hvor det er?»

«Rekvisittlagrene er langt unna her,» svarte barberer Sørensen skeptisk, og stakk klarinetten under den ene armen. «Men, vel, det er et rom med saker til stykker som er under oppsetning, i enden av gangen her.» Han pekte mot den borteste døra til høyre, uten å ta det strenge blikket sitt fra Dina.

«Takk,» sa hun, og satte kursen mot rommet før barbereren fikk sagt noe mer. Hun våget ikke se seg tilbake, men kunne høre ham prate lavt, antageligvis i mobiltelefon. Han ringte neppe til en venn, og hjertet til Dina slo vilt. Men hun måtte finne Speilet.

Hun svingte inn på rekvisittrommet, som så mer ut som et pauserom, med kjøkkenutstyr og komfyr. Men det var også en pult med PC der, og på skjermen kunne man følge med på det som skjedde på den delvis skyggelagte scenen og i backstageområdet. I den andre enden av rekvisittrommet var veggen helt dekket av skap med skyvedører, og Dina skjøv opp en av dem.

Hun gikk raskt gjennom alle skapene, men fant bare fillete klær, og kunstige bakevarer som sikkert senere på ettermiddagen skulle bli stjålet av røverne. Dina kjente motet synke. Dette betydde at Speilet var på rekvisittlagrene, og barbererskuespilleren hadde sagt at de var langt unna. Hvordan skulle hun finne dem uten å bli tatt?

Hun så seg om i rommet igjen, som for å sjekke at ikke Speilet stod gjemt i en krok, og blikket hennes falt på PC-skjermen som viste sceneområdet. Noe blankt på skjermen fanget oppmerksomheten hennes, og hun gikk nærmere: Der, helt i høyre hjørne, stod en slags tralle med ulike rekvisitter, antageligvis mer utstyr til Folk og røvere. Og – Dina myste mot det grå bildet – stod det ikke et stort, ovalt speil støttet mot tralla?

Jo, tenkte hun, og straks var hun ute av rekvisitten igjen. Hun fomlet seg gjennom de svarte teppene, og Kardemomme by lå foran henne. I hjørnet til høyre stod tralla, og Speilet. Hun bare visste at det var farens Speil; det var som om det kalte på henne, selv om hun i mørket ikke kunne se skikkelig hvordan det så ut.

«Der!» ropte plutselig en stemme.

Dina bråsnudde seg. Barberer Sørensen pekte på henne fra korridoren, og sammen med ham stod en mørkkledd mann som definitivt var en vakt.

«Typisk,» mumlet Dina. Hun grep Speilet og satte på sprang tvers over scenen. Vakten var straks etter henne, og hun løp i sikksakk over trikkefører Syversens spor, nådde andre enden og for på impuls opp trappene som ledet til riggebroene over scenen.

«Du der! Stopp!» ropte en annen stemme.

Det var ikke lenger bare én vakt som var etter henne. Dina løp rett over scenen på en av de store riggene. Nedenfra hørte hun stadig flere rop. Hun raste gjennom en dør, og bråstoppet et øyeblikk for å se etter forfølgere. Da –

«Her!» sa en stemme, og dro henne rundt et hjørne.

«Balder!» pep hun.

«De roper etter deg overalt,» sa han stresset, og stirret på Speilet Dina holdt hardt rundt. «Gi det til meg, det er ikke meg de er ute etter!»

Idet døra fra riggebroene fløy opp, dyttet hun Speilet mellom fingrene på broren, og tre vakter satte etter henne. Balder klarte på mirakuløst vis å forsvinne inn en annen dør, og alle vaktene fortsatte etter Dina nedover korridoren. I enden raste hun gjennom nok en dør, ned en trapp, og snublet til alt hell ut igjen i samme korridor som hun og Balder først hadde ankommet i.

«Stans da, for svingende!» ropte en stemme bak henne, og Dina spurtet langs hele korridoren, ut gjennom den ødelagte døra og den ulåste som ledet til garderoben. Her var ting mer eller mindre tilbake til normalt nå, og publikum strømmet inn på parkettet.

Dina, klar til å løpe mot utgangen, så plutselig teateransatte som sperret trappa ned til lobbyen; de hadde mobilisert vakter raskt. I mangel av noen annen god idé løp hun i den eneste retningen der det ikke var noen teaterfolk: opp trappa til 2. balkong. Her var det nesten like mye folk som i etasjen under. Dina snublet seg gjennom folkemengden i barområdet i et klønete forsøk på å komme ut av syne fra de nå fire vaktene som akkurat da nådde toppen av trappa.

«Der er hun!» ropte en stemme – bartenderen hadde sladret på henne, og han pekte ivrig idet vaktene kom løpende. Dina var fanget. Den eneste veien ut av teateret var trappa vaktene sperret for, og nå var hun blitt ordentlig redd. Helt impulsivt tok hun beina fatt igjen, og løp ut på den ytre balkongen, som hvilte på søylene ved hovedinngangen. Frisk luft slo mot henne, og hun kjempet seg rundt røykende publikummere i et forsøk på å komme seg inn igjen og tilbake til trappa, nå som vaktene fulgte etter henne ut. Men de var smarte, og sperret alle døråpningene til balkongen. Dina var omringet.

Hjertet hamret. Adrenalinet brant gjennom kroppen hennes, aldri hadde hun vært så gira og så redd. Måtte hun slåss mot fire voksne menn? Kunne hun klare det? Og hvordan skulle hun greie å uskadeliggjøre dem uten å såre noen? Hun rygget bakover i panikk, forsøkte å tenke – og akkurat da dunket hun inn i noe hardt.

«Forsiktig!» ropte en av vaktene. Ropet hans skremte Dina; hun skvatt bakover, mistet balansen og kjente kroppen velte over balkongkanten.

Det seks meter lange fallet fra balkongen ned til brosteinen gikk på under et sekund, men Dina rakk å kjenne en slags ro komme over seg, som om hun visste når hun skulle treffe bakken.

Nå … tenkte hun.

Nå dør jeg.

Kapittel VI

TIL TILADNEN

Dina oppdaget fort at hun ikke var død. Men det var ikke det merkelige.

Det merkelige var at hun stod på alle fire, med knærne bøyd og fingrene stødig på brosteinen. Hun hadde falt med ryggen først, men likevel tatt seg imot, landet på føttene og hendene som en katt. Det hadde ikke gjort vondt engang.

Hun var uskadd. Dette var galskap.

I bakgrunnen registrerte Dina rop og lyden av føtter som løp mot henne. En mann var plutselig ved siden av henne, og tok henne forsiktig i skulderen.

«Ikke rør deg, du kan ha fått alvorlige skader,» sa han.

Flere stemmer, silhuetter som skygget for sola. Dina gned seg i panna og så opp på dem.

«Hun må være i sjokk …»

«Hva har skjedd?»

«Hun falt fra balkongen …»

«Har noen ringt ambulansen?»

«At hun overlevde …»

Stemmemylderet sa ikke Dina stort, alt hun forstod var at hun hadde skapt en utrolig scene. Falt fra balkongen, landet uskadd, som en akrobat. Det måtte ha sett helt vilt ut, helt … umenneskelig. Denne folkemengden ville vel ikke tro Dina om hun sa hun var okei, de ville insistere på ambulanse, sykehus, undersøkelser og –

Dina reiste seg brått, til høylytte protester fra de mange som hadde samlet seg for å hjelpe. Hun tråkket på noe hardt. Det var restene av den knuste mobiltelefonen hennes.

«Jeg må hjem,» mumlet Dina. Hun kjente seg kvalm. Reaksjonen til tilskuerne var helt normal, det var henne det var noe galt med. Og hun ble med ett veldig redd for hva som ville skje når de forstod at hun var uskadd, når det gikk opp for dem hva de hadde vært vitne til.

Hun kjempet seg gjennom den lille flokken med folk, rev seg løs fra en hånd som grep etter henne, og løp mot Stortinget. Noen ropte, men hun hørte ikke hva som ble sagt, og stoppet ikke å løpe før hun var nede på T-baneperrongen, der hun hoppet rett inn på linje 4 mot øst, som stod klar til avgang.

Det var den mest ubehagelige T-baneturen i Dinas liv. Ettersom telefonen hennes lå i biter utenfor Nationaltheatret, og hun ikke hadde tenkt på å se etter familien sin i forskrekkelsen, var det beste hun kunne gjøre å dra hjem, og håpe at de andre var i orden. Forhåpentligvis hadde Balder fått Speilet i sikkerhet.

Hun satt med hodet i hendene og forsøkte å ikke gråte. Endelig hadde Dina forstått.

Hun hørte ikke hjemme her. Oslo, Norge, hele jordkloden var fremmed for henne. Hun hadde vært her på lånt tid, og nå måtte hun hjem. Hjem til noe hun ikke ante hva var, men det var et sted der det som skjedde med henne og søsknene, kunne forklares. Ikke bare var hun supersterk, hun var akrobatisk også. Wonder-Woman, som Thea hadde sagt. Følelsen var overveldende, og Dina kjente seg plutselig utrolig dum for at hun tidligere hadde brydd seg om hvorvidt hun var populær på skolen eller ei. Som om andre tenåringer noensinne ville forstå, som om hun noensinne kunne ha noe til felles med dem!

Jostein forstod. Og Balder. Kanskje til og med Thea. De var i samme situasjon, kjente til den samme, hjerteskjærende hemmeligheten, og de var sammen i å måtte gjøre noe utrolig vondt og vanskelig. Noe som var altfor stort og farlig for trettenåringer å gjøre.

Etter en lang og tankefull spasertur fra Munkelia T-banestasjon var Dina framme ved rekkehuset. Da hun kom inn, så hun Josteins og søsknenes yttertøy i gangen. De var kommet hjem. Alle tre spratt opp fra plassene sine da hun entret stua.

«Jeg prøvde å ringe,» sa Balder straks.

«Hva skjedde?» ville Jostein vite.

«Mobilen min,» sa Dina fraværende, men fullførte ikke forklaringen. Hun speidet rundt i stua og så – til sin lettelse – et stort, ovalt speil hvile mot kommoden. Hun hadde ikke fått sett så nøye på det på Nationaltheatret. Det var litt over en meter høyt, en drøy halvmeter bredt, og rammen var svart med et detaljert utskjært rosemønster. Ved første øyekast så selve speilglasset lite spesielt ut, men kikket man en gang til, ville man se at det ikke gikk an å speile seg i det. Inni rammen var bare et dypt, evig, blåsvart mørke. Dina var nærmest hypnotisert.

«Jeg slapp unna,» sa Balder og smilte. Han gestikulerte mot Speilet, og fikk Dina til å se på familien sin igjen.

«Jeg falt ned fra balkongen,» sa hun, og ignorerte ansiktsuttrykkene til Jostein og Balder. «Landet på beina, lett som ingenting. Jeg burde ha brukket nakken. Folk strømmet til, og jeg måtte bare løpe derfra, for tenk …»

«Tenk om de hadde oppdaget det vi vet,» sa Jostein alvorlig.

Dina nikket. «Pappa,» sa hun og så ned et øyeblikk, «du har rett.»

Hun kjente Balder og Thea stirre på henne. De ventet på et eller annet, og Dina forstod hva. Hun åpnet munnen igjen:

«Vi må til Tiladnen.»

Jostein nikket alvorlig, og Balder smilte, som om han plutselig hadde fått lov til et eller annet. Men Thea …

«Må til Tiladnen, hvorfor det?!» utbrøt hun rasende. «Siden når ville du det, Dina? Siden når har vi egentlig trodd på noe av dette?»

«Hør,» sa Dina, «jeg vet jeg var skeptisk først, og vi vet ingenting om dette stedet, men … det som skjedde med meg i dag, vil skje igjen, ikke sant? Hva gjør du om noen fersker deg i å lage ild, Thea?»

«Det er jo ikke som vi ville blitt stilt ut på sirkus!» brølte Thea. «Jeg kan klare å holde det hemmelig!»

«Skjønner du ikke at vi ikke hører hjemme her?» tryglet Balder da.

«Ikke hører hjemme h…» begynte Thea, og fyrte opp skikkelig, men faren avbrøt henne. Stemmen var så hard og bestemt at Thea straks ble taus.

«Dere skal til Tiladnen,» sa Jostein og så på barna sine, én etter én. «Dere er til og med ventet. Alt som gjenstår er at jeg forbereder dere litt. Det er enkelte ting det sikkert er viktig å vite før …»

«Pappa,» avbrøt Balder, «det brenner på soverommet!»

Og ganske riktig, en tjukk, mørk røyk sev ut fra under Josteins soveromsdør. Dina trodde et øyeblikk at Thea hadde satt fyr på et eller annet, men Jostein tok det hele ganske med ro. Han forsvant inn på soverommet, og kom ut igjen med en skinnsekk som han la på bordet. Ut av sekken tok han en merkelig glasskule som røyken så ut til å samle seg rundt. Kulen var mørk, men udefinerbar i fargen, og Dina fikk assosiasjoner til spådamer og tarotkort.

«Askil?» sa Jostein, «er det deg?»

Til trillingenes forbauselse snakket han til kulen.

«Jone,» sa en stemme, og det uklare ansiktet til en ung mann kom til syne i kulen.

Jone? Var det faren deres han mente?

«Godt jeg fikk tak i deg,» fortsatte Askil i kulen. «Forbundet vet at de kommer!»

«Hva?» Jostein ble blek.

«Vi må ha en tyster blant oss,» sa Askil. Røyken i kulen tåket til ansiktsuttrykket hans, men han hørtes bekymret ut i stemmen. «Jeg vet ikke hvordan, men vi hadde et møte i dag for å diskutere situasjonen, og nå må noen ha tystet. Kildene våre bekrefter at Forbundet vet at trillingene kommer snart. Jeg tror de vet at vi har Speilet også, Jone.»

«Hvorfor kaller han pappa for Jone?» hvisket Thea. Hun så blek ut.

«Vi må få trillingene hit nå,» avsluttet Askil anspent.

«Nå?» sa Jostein med spak stemme.

«Det er for farlig å vente,» sa Askil. «De leter etter både trillingene og Speilet. Alle mistenkte trysfeldere er i fare i kveld. Jone … De er så på vakt at jeg er redd de kan finne på å ransake vilkårlige fremmede, og vi kan ikke miste Speilet. Jeg kan ikke unnslippe dem alene, skulle de finne på å stoppe meg, men barna dine – datteren din, særlig …»

Jostein så på Dina. Hun stirret tilbake.

«Du sa i går at hun er sterk,» fortsatte Askil. «Vær så snill, Jone. Det beste for alle er å få trillingene og Speilet i sikkerhet her så fort som mulig.»

«Men … hva med denne tysteren?» sa Jostein fortvilet.

«Jeg er på vei til biblioteket i Halladner,» sa Askil. «Bare de aller innerste av våre folk kjenner til det skjulestedet, jeg håper forræderen vår ikke har høy nok rang til å vite hvor jeg tar barna dine hen. Men vi må få dem hit nå!»

Og før Jostein rakk å svare, var Askils ansikt forsvunnet, og kulen var blank og livløs. Dina kikket storøyd fra den og til faren, med hjertet i halsen. Balder og Thea stirret også.

«Pappa …» begynte Dina. Stemmen skalv.

«Hør her,» sa Jostein, og trakk trillingene inn i en tett sirkel. Den fortvilte stemmen hans fra tidligere var plutselig vekk, erstattet av en bestemt og målbevisst tone, så sikker at trillingene ikke torde gjøre annet enn å lytte. «Nå skal dere høre på meg, og stole på meg. Jeg har ikke tid til å forklare mer, men dere vil få vite alt dere trenger av Askil. Han tar seg av dere, det går bra. Men akkurat nå har dere ikke noe valg.»

«Men …» begynte Thea, og hun virket både livredd og rasende. Likevel fullførte hun ikke setningen, som om hun ikke visste hva hun skulle si.

«Han sa at de leter etter oss,» hvisket Balder.

«Askil passer på dere,» gjentok Jostein. «Han vokter Speilet, og han er en betrodd trysfelder. Gjør som han sier, og framfor alt,» og nå så han særlig på Dina, «ta vare på hverandre.»

«Pappa,» sa Balder. «Blir du ikke med oss?»

Dinas hjerte gjorde et hopp. Jostein hadde snakket om at de skulle til Tiladnen, men alltid bare snakket om trillingene, ikke seg selv. Først nå gikk det opp for henne at han virkelig ikke skulle være med. Han hadde aldri hatt til hensikt å være med.

«Pappa!» utbrøt Dina fortvilet; hun ville ikke tro det, selv om hun lett leste sannheten i ansiktet hans.

Faren smilte trist. «Jeg er for gammel for det som venter på Tiladnen. Dere er nødt til å være fri fra meg, og bli kjent med Tiladnen på egen hånd.»

«Pappa, jeg vet ikke om jeg klarer,» sa Dina, og kastet seg til brystet på ham. Han la armene rundt henne og klemte henne hardt inntil seg.

Jostein så på henne med våte øyne. «Stol på meg, Dimyne,» sa han.

Hun fant ikke på noe å si. Han hadde kalt henne Dimyne, og på en eller annen måte bare visste hun at dette var hennes egentlige navn, navnet hennes fra Tiladnen, akkurat som Josteins navn var Jone.

Dette var virkelig. De var i ferd med å forlate alt.

«Dimyne, Briskir og Trigg,» smilte Jostein. «Moren deres valgte navnene lenge før dere ble født, og endelig kan jeg bruke dem.»

Akkurat da stod røyken rundt Josteins kule igjen, og Askil dukket opp på ny.

«Jone!» sa han. «For hvert minutt du drøyer, vil det bli vanskeligere for oss å komme oss til Halladner. Du må sende dem til meg nå!»

«Fort, barna mine,» sa Jostein, trakk alle tre til seg og ga dem en stor, brutal klem. Dina og Balder klamret seg til faren, men Thea kjempet for å komme løs. I et øyeblikk slo det Dina at Thea hadde vært stille helt siden det avbrutte utbruddet hennes, og det var veldig ulikt henne.

«Jeg er så glad i dere,» hvisket Jostein så det så vidt hørtes. Så slapp han taket, puttet den merkelige kulen oppi den gamle skinnsekken, og rakte den til Dina.

«Det er et par ting der dere kan få bruk for,» sa han. «Nå er du sjefen i familien, Dimyne.»

Dina kjente tårene piple fram, og akkurat da ville hun bare klamre seg fast til faren og aldri slippe taket. Men hun visste at hun forstod alvoret bedre enn Balder, og i hvert fall bedre enn Thea, og hun visste at hun måtte ta ansvaret. Bare hun var sterk nok til å ta det første steget, og med skjelvende hender hentet hun fram Speilet og la det på gulvet foran seg selv og søsknene.

«Kom igjen, nå, og her – få på dere skoene,» sa faren stresset. Dina og Balder gjorde som han sa, men Thea stod stiv som en stokk og stirret storøyd på Speilet. Så så hun opp på Dina med et jernblikk.

«Gjør hva faen dere vil,» hvisket hun kaldt, «jeg blir ikke med.»

Dina kunne høre hvor redd hun var.

«Thea,» tryglet Balder, «vi har ikke tid, skjønner du ingenting?»

«Jeg trodde virkelig aldri dere mente alvor!» ropte hun. «At vi faktisk skulle reise til Tiladnen!» Hun sa det siste i en spydig, hard tone. «Null sjans! Aldri i verden om jeg går ned i den greia der! Dere sier jeg er sprø, men den smarteste av oss er den som BLIR HER!»

Dina kikket bort på Jostein, som nikket nesten umerkelig. For første gang på lenge kjente Dina seg skråsikker, og nølte ikke: Hun grep brått tak i Thea rundt livet, løftet den sprellende søsteren opp og slapp henne ned igjen rett over Speilet. Det slukte kroppen hennes før Thea rakk å protestere, og før Dina engang rakk å registrere hvor utenkelig det hele var.

Theas fravær ble svært merkbart i rommet. Tiladnen hadde aldri kjentes så virkelig.

«Skynd dere,» sa Jostein.

Dina kastet Theas sko ned i Speilet. Balder ga faren en siste klem og fulgte etter. Straks var han også vekk, forsvunnet ned i det bunnløse glasset, og Dina stod alene igjen med Jostein.

«Pappa,» hvisket hun, som for å utsette det uunngåelige.

«Dina min,» sa han. «Ta vare på dem!»

«Det skal jeg,» svarte hun, men stemmen brast. Så, før hun rakk å angre, hoppet hun rett på Speilet og kjente alt forsvinne idet hun gled ut av verden.

Dimyne, tenkte hun, idet et uvirkelig mørke omfavnet henne. Det er det jeg heter nå.

Kapittel VII

HALLADNER

Hun landet på et steingulv, og kjente knærne gi etter. Det var som om Speilet hadde kastet henne til Tiladnen.

«Du må være Dimyne,» sa en fremmed mannsstemme, og en hånd la seg beroligende på skulderen hennes.

Det stemmer, tenkte hun forvirret idet synet kom tilbake, Dimyne var det, ja.

Hun så seg kjapt om og tok inn omgivelsene. Hun var i et slags kjellerrom, hvor krukker og enkelte møbler stod stablet i vilkårlige hauger. I et hjørne kravlet tre rotter rundt liket av en fjerde, og foran henne på gulvet lå skinnsekken til faren. Alt var så virkelig, like virkelig som stua de nettopp hadde forlatt. Like ekte.

Dimyne skulle til å se etter søsknene da hun brått kjente noe ekkelt og klissete mellom fingrene.

«Æsj, hva er dette?» utbrøt hun.

«Slim,» sa Balder. Han stod like ved siden av henne og smilte. «Godt, gammeldags slim. En av boksene må ha mistet lokket.»

Dimyne så seg om. Han hadde rett, fjorten små bokser med lekeslim lå strødd rundt henne. Ved den venstre hånda lå en åpen boks, og grønt slim klistret seg til fingrene hennes. «For noe griseri,» mumlet hun.

«Du var heldigere enn Thea,» sa Balder. «Hun kom igjennom med fjorten hylleplater fra IKEA.»

Forbauset gløttet Dimyne rundt seg, og sannelig lå det ikke fjorten umonterte hyller fra en Billy-bokhylle utover gulvet. Thea sparket sint borti en av dem, og Dimyne kunne forestille seg hvor ubehagelig det måtte ha vært å ramle gjennom Speilet sammen med en slik mengde treverk. I et hjørne lå dessuten fjorten små poser med et rødt, flytende innhold. Dimyne koblet ikke med en gang hva det var, men tenkte med seg selv at Balder tydeligvis også hadde vært heldigere enn Thea.

Balder og Thea? tenkte Dimyne plutselig. Nei, Briskir og Trigg.

De var virkelig her, og alt var nytt og ukjent. Til og med navnene deres. Hun så opp, og blikket falt på han med hånda på skulderen hennes.

Dette måtte være Askil, hun kjente ham så vidt igjen fra det tåkete bildet i kulen. Dimyne visste ikke helt hva hun hadde forventet seg, men han så overraskende normal ut. Et helt gjennomsnittlig menneske, med halvlangt, blondt hår i hestehale. Hadde det ikke vært for de enkle, gammeldagse klærne kunne han spasert rett over Nordstrand uten at noen ville trodd han var unormal. Iallfall ikke mer unormal enn folk hadde trodd Jostein var. Askil var rett og slett vanlig.

«Du ser forbauset ut,» sa han vennlig.

«Jeg vet ikke helt hva jeg forventet,» sa Dimyne ærlig.

«Velkommen, iallfall,» smilte han. «Er du i orden? Jeg heter Askil. Dere har sikkert en masse spørsmål, men de må vente. Akkurat nå må vi få dere i sikkerhet.»

Han pakket Speilet inn i en skinnfell, snørte det over ryggsekken og slengte kappen sin om skuldrene. Så åpnet han døra i den andre enden av rommet, og ventet tålmodig på trillingene. Briskir fulgte straks etter, men Dimyne var ikke klar riktig ennå. Hun gikk bort til Trigg, som stadig stod og surmulte i et hjørne.

«Trigg,» sa Dimyne, og prøvde ut navnet høyt for første gang.

«Thea,» rettet Trigg krast. «Jeg vil hjem.»

«Du kan ikke,» sa Dimyne varsomt.

«Få Askil tilbake hit med Speilet, så jeg kan dra hjem.»

Dimyne så på søsteren og visste ikke hva hun skulle si. Kunne hun nekte Trigg å reise hjem igjen? Kunne hun slepe søsteren med seg, mot hennes vilje? Det gikk ikke. Men Dimyne hadde ikke tenkt å gjøre det enkelt.

«Greit,» sa hun, «men da drar du tilbake alene.»

Hun snudde seg, som for å gå fra Trigg der i kjelleren. Det virket som Trigg skulle til å rope på Askil for å få Speilet, men så nølte hun. Hun så fra Dimyne til Briskir som akkurat da forsvant ut døra, og tilbake til Dimyne igjen. Øynene hennes ble blanke, og hun rørte seg ikke. Trigg var ofte som en lukket bok, men dette uttrykket kjente Dimyne igjen: frykt. Ensomhet. Tanken på å dra tilbake til Oslo uten Dimyne og Briskir så ut til å synke inn hos søsteren, og for én gangs skyld virket hun helt overveldet av søskenkjærlighet, et bånd hun vanligvis ikke satte stor pris på.

«Jeg er lei for det i stad,» sa Dimyne, og gikk bort til Trigg igjen. «Men det er dette pappa ville, ikke sant? Og vi hadde ikke mer tid. Jeg … jeg ville ikke gjort det ellers.» Hun tok en pause, og la til: «Vi må gi dette stedet en sjanse.»

«La oss gjøre én ting veldig klart,» sa Trigg, og stirret søsteren hardt i øynene. «Bruker du kreftene dine på meg én gang til, så bruker jeg mine på deg.»

«Forstått,» sa Dimyne og rakte fram hånda, for å slutte fred. Trigg ignorerte den, men til Dimynes lettelse dro hun på seg skoene og forsvant ut kjellerdøra, hun også. Det var umulig å si om dette betydde at Trigg hadde akseptert omstendighetene eller ei. Dimyne mistenkte at sjokket ved å komme hit hadde gjort henne midlertidig mindre viljesterk.

«Er du klar?» sa Askil, som hadde dukket opp i døråpningen.

«Ja,» sa Dimyne skjelven, og tok farens sekk på ryggen.

De forlot kjellerrommet og klatret opp en bratt, gammel murtrapp som ledet ut i friluft. Dimyne tok inn synet av det snødekte landskapet, som var så overveldende at hun nesten glemte å fryse. Åkre og landeveier strakte seg i alle retninger, det var hvitkledde trær og gårder, og i det fjerne så hun silhuetten av en by. Det luktet friskt, og det var vindstille. Det hele var så virkelig, og så naturlig, at Dimyne måtte minne seg selv på at hun ikke var på landsbygda hjemme, men i et fremmed land som ingen fra Jorda noensinne hadde satt sine bein i. Så absurd det var at de for et øyeblikk siden hadde befunnet seg i et rekkehus i Oslo!

«For et sted,» hvisket Briskir trollbundet. «Se så mange stjerner!»

Dimyne løftet blikket. Himmelen var full av stjerner, ikke som i Oslo en februarnatt, men virkelig som et stjernehav. De skinte klarere enn hun noensinne hadde sett hjemme.

«Vil det si at det er flere planeter her enn hjemme, tror du?» sa Briskir til Dimyne.

«Planeter, hva er det?» spurte Askil.

«Det er vanskelig å forklare,» smilte Dimyne, før Briskir fikk sjansen til å starte en forelesning. Hun blåste varm luft inn i hendene. «Vi skulle hatt noen varmere klær.»

«Beklager,» sa Askil. «Jone fikk vel ikke tid til å kle på dere ordentlig. Vi er på Skådne, og dette er en vinterøy. Vi skal komme oss vekk fra denne gården og dra til et av skjulestedene våre i Halladner. Heldigvis er det ikke så altfor kaldt i natt, og vi skal ikke langt.»

Da husket Dimyne på noe faren hadde sagt, og hun satte fra seg sekken og gravde kjapt gjennom den. I prosessen kom hun borti glasskulen, og ble et øyeblikk grepet av savn, men skjøv det bestemt vekk. Hun fant det hun lette etter, og dro en tjukk kappe opp av sekken.

«Genialt,» sa Trigg og grep etter den.

«Hvorfor skal du få den?» utbrøt Briskir.

«Skal vi slåss om det?» snerret Trigg tilbake.

«La Trigg beholde kappen,» sa Askil, «med det håret og de klærne stikker hun seg mer ut enn dere andre. Og dra hetta over hodet.»

«Hva er galt med klærne mine?» utbrøt Trigg, og gestikulerte til Opeth-genseren som om noen hadde bannet i kirken. Dimyne så over sine egne klær og måtte innrømme at både hun og Briskir kom bedre ut av det, med nøytrale gensere og olabukser. Theas genser, skotskrutete bukser, smykker og knallrøde hår var ikke like diskré. Og det lignet i hvert fall ikke på det Askil hadde på seg.

«Dere skal alle få mer passende klær når vi kommer til Halladner,» sa Askil beroligende. «Kom igjen nå, dere tre.»

Snart var de på vei langs landeveien mot Halladner. Det var kaldt, men ikke uutholdelig, og ved å holde et jevnt tempo frøs verken Dimyne eller Briskir så mye. Veien de fulgte var øde, likevel insisterte Askil på at de holdt seg i veiskulderen, og gjerne også blant trærne de gangene små skogholt dukket opp. Det holdt dem skjult fra eventuelle nysgjerrige blikk, men Dimyne hadde vondt for å tro at noen skulle være ute på denne tiden – skumle Forbundsmenn eller ikke. Men det var Askil som kjente Forbundet og Tiladnen, så det var tryggest å adlyde ham.

Mens hun gikk, begynte Dimynes tanker å streife, og etter å ha skremt seg selv med hva Forbundet var og hva de kunne finne på, vandret tankene tilbake til Jostein og avskjeden med ham. Og akkurat da kom hun på noe.

«Balder – æh, Briskir,» hvisket hun til broren, «de små posene du kom gjennom Speilet med …»

Briskir så alvorlig på henne. «Jeg håpet kanskje du ikke la merke til det. Trigg tenkte ikke over det. Det var blod i de posene – du vet, blod fra sykehus?»

Dimyne stirret på ham. Blod? Hun kjente et sug i hjertet. Faren deres hadde rett, Speilet var farlig. En kunne aldri vite hva som kom igjennom. Slim eller treplanker, ja vel, men blod? Hva ville dukke opp neste gang?

Nei, tenkte Dimyne plutselig, det kan ikke bli noen neste gang.

Det var her de hørte hjemme. Her de måtte bli. Jostein hadde hatt rett igjen.

Tanken på ikke å skulle se igjen Oslo, skolen, alle tingene sine … skulle de aldri få møte faren sin igjen heller? Han hadde lurt dem; Speilet var verre enn han hadde fortalt, risikoen for å gå gjennom det med noe potensielt farlig var stor. Var det virkelig skjebnen at de skulle bli her for alltid? Det føltes plutselig så uendelig lenge.

For å komme på andre tanker, og ikke begynne å gråte, tydde Dimyne til Askil.

«Pappa fortalte oss litt om Forbundet,» sa hun. «At de er besatt av gudene, og at de tar loven i egne hender. At de er ute etter, vel, etter oss?»

«Det stemmer,» sa Askil. «Det er derfor vi beveger oss så varsomt i natt. De aner ikke at jeg er trysfelder, men skulle de se dere tre, vil de straks skjønne hvem dere er. Det var en risiko å bringe dere hit nå, men jeg måtte tenke på Speilets sikkerhet også.» Han gløttet på Dimyne, og la beroligende til: «Men jeg håper jo på at vi ikke får trøbbel. Derimot må vi få dere inn i normale klær så fort som mulig. Forbundet har nok sendt alle sine menn ut på gatene i natt …»

«Hvordan kan dere ha en tyster?» ville Briskir vite.

«Godt spørsmål,» sukket Askil. «Vi jobber med saken. Vi har regnet oss fram til at det må ha skjedd en gang like før jeg dro ut i dag. Det gir oss litt færre mistenkte. Men ikke bekymre dere, jeg stoler fullt og helt på de vi skal møte i natt. Skjulestedet vi skal til, er bare for de aller mest betrodde. Et par–tre av dem var til stede på møtet tidligere i dag, men som sagt, jeg stoler på dem.»

«Men Forbundet, Askil?» sa Dimyne vennlig. «Hva gjør de egentlig?»

«Tja, hvor skal jeg begynne?» sukket han. «De forsøker å dominere Tiladnen. De er en stor gruppe tilsynelatende velrespekterte menn og kvinner som manipulerer alt og alle i det skjulte for å få viljen sin. Og funker ikke det, bruker de mer brutale metoder. Men vi klarer aldri å bevise hvem som sitter på toppen, for det er alltid de lavest rangerte som gjør drittjobben.»

«Rene mafiafamilien,» mumlet Trigg.

«Har alt dette med forherliggjøring av gudene å gjøre?» spurte Briskir.

«Ja og nei,» sa Askil. «Det er deler av det – de vil spre respekt og ærefrykt for guder som ikke lenger har noen reell makt. Men de har en annen agenda også, noe jeg tipper faren deres ikke fikk tid til å forklare. Forbundet forherliggjør ikke bare gudene, men også seg selv. Mer spesifikt, menneskene.»

«Hva mener du?» spurte Dimyne.

«På Tiladnen lever noen titalls intelligente raser,» svarte Askil. «Jeg har forstått det er annerledes hos dere, men her er ulver og katter intelligente, og vi har fauner, fander, kykloper, maraer, havfolk … Alle intelligente og, i de flestes øyne, likeverdige raser. Men Forbundet mener mennesket er den eneste aksepterte rasen. Alle andre raser er en trussel, mindreverdige – og må utryddes.»

«Utryddes?» sa Briskir.

«For å si det på deres måte,» sa Askil. «Utryddes, tilintetgjøres, fjernes.»

«Drepes?»

Askil nikket. «Målet deres er å slakte ned hver eneste rase foruten menneskene. Og gjerne også de menneskene som motarbeider dem.»

Dimyne klarte ikke helt å sette seg inn i det, for Tiladnen og dens vesener var ennå altfor fremmed for henne, men likevel kjente hun seg mer frastøtt av Forbundet enn noen gang. Hun lurte på hvor lenge det ville gå før de støtte på dem.

«At noen kan være med på noe sånt,» sa Briskir.

«Og likevel vokser makten deres for hver dag som går,» sukket Askil. «Noen lar seg konvertere, noen er for redde til å stå imot, og noen viser åpent sin begeistring for Forbundets visjoner. Det er motbydelig.»

«Gi meg en kartong råtne egg, så skal jeg ta dem sånn som jeg tok Frimurerlosjen,» sa Trigg bråkjekt.

«En hva med råtne egg og hvem sa du?» spurte Askil.

«Blås i det,» sa Dimyne kjapt. «Er det Halladner?»

Foran dem lå det en by i det snødekte mørket, knappe hundre meter unna. Den var omringet av en høy mur. Da de kom nærmere, så de at bare hengslene var igjen i den store åpningen der det en gang måtte ha vært en dør eller port, så Dimyne gjettet at det var år og dag siden inngangen til byen var bevoktet. Og selv om det var natt, sydet Halladner av folk, og overalt var hus og hjørner lyst opp med fakler.

«Så mye folk,» kommenterte Dimyne idet de beveget seg inn i gatene. «Er det ikke farlig for oss å gå her? Hvis risikoen er så stor som du sier?»

«Jeg håper vi forsvinner i mengden,» svarte Askil. «Dessuten er det alle slags folk i Halladner, så dere stikker dere forhåpentligvis ikke så mye ut blant alle raringene. Og vi skal bare til biblioteket – denne veien,» la han til, og ledet an ned hovedgaten.

Dimyne visste hun burde late som ingenting, gli inn i mengden, men hun måtte bare se seg om. Det hele var så fremmed, og likevel var det hjemlandet hennes. Det luktet røyk fra skorsteinene, men lufta var fortsatt like frisk som ute på landeveien, og det slo Dimyne at dette middelalderlignende samfunnet ikke var plaget av forurensning. Folk så ut til å leve under enkle kår: ingen teknologi, og kontrasten mellom de fattige og rike tydet på at de ikke hadde noe velferdssamfunn. Husene var av tre eller mur, enkelte var helt falleferdige, mens andre var store og forseggjorte og med utskjæringer lik de på Speilet. Og menneskene var riktignok vanlige, men det var likevel noe veldig fremmed med dem.

Askil hadde rett, tenkte Dimyne, folk her var litt sære. De var eksentriske både i klesstil og væremåte, og flere av dem bar på underlige gjenstander: krystallignende kuler, merkelige planter og selvlysende talismaner. Denne bohemlignende stemningen føltes positiv, vennligsinnet. Men Dimyne måtte minne seg selv på at hvor som helst kunne et Forbundsmedlem skjule seg. Det virket heldigvis ikke som om noen hadde lagt merke til henne og søsknene hittil, så kanskje de ville komme seg gjennom byen uten vanskeligheter. Og både Briskir og Trigg oppførte seg diskré og fornuf…

«Trigg!» ropte plutselig Askil.

Dimyne hadde tatt seieren på forskudd. Trigg hadde streifet vekk fra dem og gått mot noen fremmede karer som gestikulerte og ropte etter henne. Trigg kastet på det røde håret og blunket fleipete til dem, og skulle til å slå av en prat da Askil styrtet bort og rev henne vekk.

«Kødder du med meg?!» freste Dimyne til henne, idet de hastet videre nedover gata.

«Hva, de virket jo hyggelige,» sa Trigg oppgitt. «Du er så gledesdreper. Du ville jo at jeg skulle gi dette stedet en sjanse!»

«Alltid må du gjøre det dummeste du kommer på,» sa Briskir irritert. «Helt uten å tenke på konsekvensene!»

Før noen rakk å reagere, vendte Trigg seg sint mot broren og stakk fingrene opp i ansiktet på ham.

Dimyne så det hele komme, men det var for sent: Trigg knipset til, og en liten flamme danset opp i øynene på Briskir og fikk ham til å skrike av smerte. Flammen var borte på et sekund, men det hadde vært nok til å vekke oppmerksomhet.

Både Dimyne og Askil så seg om. Der. Borte ved en bod noen meter unna stod to menn og stirret. Så pekte den ene. Rett mot dem.

«LØP!» brølte Askil, og grep tak i Trigg og Briskir. Dimyne var rask og kastet seg etter, og uten å se seg tilbake løp de av gårde i snøen, rundt kvartaler og gjennom mørke bakgater. Kulda bet, og snart klarte verken Askil, Briskir eller Trigg å løpe lenger. Dimyne, til sin forbauselse, var verken sliten eller ustø. Midt oppi det hele innså hun at dette også var en evne; hun var ikke bare overnaturlig sterk og akrobatisk –  hun var kjapp også.

De stoppet i en øde gate, og mens de andre trakk pusten, kikket Dimyne forsiktig rundt det nærmeste hjørnet for å se etter forfølgerne. Ingen var å se. De ble stående en stund og vente, som på en storm som skulle komme, men etter noen minutter så Askil ut til å roe seg, og han vendte oppmerksomheten mot trillingene.

«Nå vet de at vi er i Halladner,» sa han alvorlig. «Vi får bare håpe at de ikke så meg, i så fall er trysfelderne i alvorlig trøbbel.»

«Ærlig talt, så ille er det vel ikke?» sa Trigg og himlet med øynene. «Okei, så jeg knipsa litt ild! Er vel flere i dette hersens fantasylandet som kan gjøre det?»

«Nei,» sa Askil hardt. «Det er det ikke. Ingen kan gjøre det, og jeg kan love deg at de som så oss, var Forbundsmedlemmer – eller noen som sladrer til Forbundsmedlemmer. De vet nå at vi er her, og at en av dere tre kan lage ild. Trigg …» fortsatte han og sendte henne et hardt blikk, «jeg kjenner deg ikke godt nok og skal passe meg for å si for mye, men det der var idiotisk!»

«Bare å venne seg til det,» kom det fra Briskir.

Dimyne grep tak i kragen på Trigg, før hun så mye som fikk tenkt på hva hun skulle si tilbake. «Nå holder det.»

Trigg fnøs og rev seg løs, men sa ingenting. Alvoret så ut til å synke inn hos henne, selv om hun var for stolt til å innrømme det. De ble stående et øyeblikk i taushet, og da Dimyne gløttet på søsknene, kunne hun lese av ansiktsuttrykkene at de alle tre for én gangs skyld tenkte det samme. Plutselig var farene så reelle.

«Hør her,» sa Askil i en vennligere tone. «Jeg forstår at dette er uvant og skummelt. Men dere må stole på meg nå. Lytt og lær, okei? Man kan unnslippe Forbundet. Ikke ta det så tungt, vi kom oss unna. Og snart skal dere få svar på alt dere måtte lure på.»

Dimyne trakk pusten dypt, og så på søsknene. Hun kjente igjen de skremte blikkene deres, følte hun så likedan ut selv. Men dette var ikke tidspunktet å bli redd. De hadde kommet så langt, tross alt, og ennå ikke mistet forstanden. Var ikke det et tegn? Og de kunne vel ikke gi seg nå! Hun ga søsknene et oppmuntrende smil som sa: Dette kan vi klare.

Briskir nikket. Trigg også, selv om det bare var så vidt.

«Okei,» sa Dimyne lettet. «Hvordan skal vi komme oss usett inn i dette biblioteket?»

Askil smilte. «Vi har vår egen inngang.»

De snek seg videre gjennom smågater, og Dimyne måtte innrømme at det var imponerende hvor godt Askil kjente byen. Han visste om hver krok og hvert et hjørne, men det viktigste var at han så ut til å vite hvor Forbundet var troende til å lete etter dem; de støtte iallfall ikke på de som hadde sett Trigg.

Etter flere små omveier kom de til hovedgata igjen, og Askil passet på å stoppe Trigg før hun spankulerte rett ut og gjorde seg synlig for alle og enhver.

«Der er det,» hvisket Askil. «Vi må bare krysse gata.»

Først forstod ikke Dimyne hvor skjulestedet var, men så følte hun seg dum over ikke å ha sett noe så digert: Halladners bibliotek tårnet som en borg bare et kvartal unna dem, med den majestetiske hovedinngangen vendt ut mot den store gata. Rett overfor biblioteket lå et firkantet murbygg. Det var også iøynefallende, men likevel bare skuret i forhold til biblioteket. Massive søyler holdt det store taket på plass, og på toppen av de brede trappene var det veldige tredører som hele tiden ble åpnet og lukket; aktiviteten i biblioteket var tydeligvis stor, uansett hvor sendt på natta det var.

«Stilig,» hvisket Briskir.

«Jeg håper ikke du mente den inngangen,» kommenterte Trigg, og nikket mot bibliotekstrappene, der en flokk på fem–seks personer i mørke klær stod tett samlet i heftig diskusjon.

«Forbundet?» sa Dimyne.

«Godt observert,» nikket Askil. «Skjønt jeg tror ikke de står der fordi de vet at vi skal inn i biblioteket. De eier murbygget dere ser på den andre siden.»

«For et høl,» sa Trigg. «Eier de ikke stil?»

«Kom,» sa Askil med et lite smil om munnen, og ledet an over hovedgata. De holdt et normalt tempo for ikke å vekke oppmerksomhet. Her var det såpass mange mennesker at Dimyne følte seg ukomfortabel. Kunne ikke hvem som helst her være et Forbundsmedlem? Kunne ikke hvem som helst bare gripe tak i dem, og så var det gjort?

Askil dro dem inn i sidegata ved siden av biblioteket. De var ute av folkestimen, og ingen så ut til å ha oppdaget dem. Askil førte dem til enden av gata og rundt hjørnet, til baksiden av biblioteket. Her var veggen bare en eneste stor mur uten vinduer, men Askil gikk rett bort til den og la hånda mot de kalde steinene. Han følte seg fram et øyeblikk, før han presset begge håndflatene hardt mot veggen.

«Oisann,» hvisket Trigg, for hendene til Askil gled inn i veggen som om den var av luft. Han vinket på trillingene, som nølende kom bort til ham.

«Inn med dere,» smilte Askil. Dimyne gikk først, langsomt og med hendene foran seg. Hun forsvant gjennom noe som føltes som bomull, og etter to skritt var hun på den andre siden av veggen. Briskir og Trigg fulgte like etter, og til sist kom Askil. Det var som om de hadde sunket inn i biblioteksveggen.

«Jeg tror kanskje jeg trenger en forklaring,» sa Briskir ut i mørket som møtte dem.

«Dette er ikke vanlig her på Tiladnen, så det er sagt,» sa Askil, og tente en fakkel. «Men denne inngangen er fra tiden da gudene ennå vanket her, og de hadde visse spesielle egenskaper.»

Dimyne så seg om i lyset fra fakkelen. Hun forventet å se en stor forsamling intelligente opprørere rundt et bord, litt som kong Arthur og ridderne hans, klare til å kjempe for frihet og rettferdighet. Det hun fikk se, var en smal, lang gang som i begge retninger så ut til å ende i en blindvei. Det var ingenting i gangen, annet enn de fire. Dimyne ble litt skuffet.

Askil smilte, og dunket neven i veggen vis-à-vis den de hadde kommet inn gjennom. «Ser dere denne?» sa han. «Dette er bakveggen til hovedhallen i biblioteket. Vi er faktisk inni veggen.»

Dimyne hevet et øyebryn. Definitivt et skjulested man ikke fant ved å skyve en bokhylle til side.

«Men det er jo ingenting her!» sa Trigg oppgitt.

«Jo, det er det,» sa Briskir, og bøyde seg. Askil fulgte ham med fakkelen, og da fikk Dimyne se det broren med det skarpe synet, allerede hadde sett: en luke, malt så den gikk i ett med gulvet de stod på. Det var nesten umulig å se den hvis man ikke visste den var der.

«Bli med inn i bibliotekets aller helligste,» sa Askil og blunket. Så åpnet han luka. Det gikk en trapp ned i mørket. «I århundrer har folk ment at biblioteket i Halladner har en kjeller full av hemmelige ganger og tunneler, men ingen har klart å finne inngangen. Trysfelderne fant den for flere tiår siden. Kom igjen!»

Og dermed toget de ned til et skjulested gjemt under et bygg fullt av visdom.

Kapittel VIII

UNDER BIBLIOTEKET

Legenden om kjellerrommene under Halladners bibliotek hadde, i Dimynes øyne, utelatt en veldig viktig detalj. Ifølge Askil hadde alle hørt om de mørke gangene og de mystiske rommene med sjeldne, gamle bøker. Men det ingen snakket om, var hvor ekkelt det var der nede.

Det luktet stramt av fukt, og vann dryppet fra taket og ned i nakken på Dimyne så hun fikk frysninger. Det var spindelvev overalt, og ikke den vanlige, harmløse typen hun kjente fra Oslo. Nei, dette spindelvevet glitret, og var så klissete at skulle man være så uheldig å gå rett inn i det (som Trigg gjorde, da de rundet et hjørne), tok det timer å få viklet løs alle restene fra hår og hud.

«Det er triveligere i oppholdsrommet,» forsikret Askil idet Dimyne tråkket på en død rotte.

Etter en evighet av ekle ganger nådde de endelig en dør. Askil åpnet den og gikk til side så trillingene fikk gå inn, og det var heldigvis triveligere her. Trysfeldernes oppholdsrom var rent, og en stor lysekrone med stearinlys gjorde alt mindre dunkelt. Høye, støvete bokhyller stod på rekker gjennom hele rommet, og i et par hjørner stod arbeidspulter og stoler. Midt i rommet stod et større langbord, der det allerede satt fire personer da trillingene våget seg inn. Det satt noen ved arbeidspultene også, enten med nesa i en bok eller i diskusjon med en annen.

«Er det dem?» hvisket en jente ved en av pultene.

«Se på det røde håret,» sa han ved siden av henne. Trigg fnøs.

«Alle sammen,» sa Askil, og trådde fram etter å ha lukket døra bak seg, «møt Maéls trillinger.»

Det ble stille i rommet. To trysfeldere skjult bak en bokhylle lente seg fram for å se. En eldre kvinne reiste seg fra langbordet og tok Dimynes hånd i begge sine.

«Jeg har ventet i tretten år på dere,» sa hun med et bredt smil. «Skogsoda er navnet. Jeg kjente faren deres, Jone, svært godt.»

«Kjenner du pappa?» sa Briskir.

«En flott mann,» sa kvinnen. «Flott mann!»

Dimyne smilte. Askil ledet trillingene fram til bordet og tilbød dem hver sin stol. Ingen av trysfelderne tok blikket fra dem. Det virket som om alle lengtet etter å stille spørsmål, men Askil virket bestemt på å la trillingene få tilfredsstilt nysgjerrigheten først. Han presenterte trysfelderne rundt bordet etter tur. Foruten Skogsoda satt det to menn og en kvinne der. Den eldste mannen het Bonun, mens den andre, som måtte være i midten av tenårene, het Milne. Kvinnen het Erene, og Dimyne tippet hun var rundt tjue år gammel.

«Endelig er vi i sikkerhet,» sa Askil. «Og jeg vet det er sent, men vi må få pratet litt. Eller er dere veldig trøtte?»

«Ikke akkurat,» innrømmet Dimyne med et smil. «Vi vil vel heller vite litt om … ja, om Tiladnen.»

«Selvsagt,» smilte Askil. «Er dere sultne? Kalde? Vartynn, ordner du med litt te?»

En mann reiste seg fra en sofa i den andre enden av rommet, og smilte til trillingene før han forsvant ut en annen dør.

Det var taust rundt bordet et øyeblikk. Briskir smilte beskjedent og så seg rundt, han virket nesten mer interessert i bøkene enn trysfelderne. Trigg vekslet blikk med Milne.

«Milne er et av våre yngste medlemmer,» sa Askil, som hadde oppfattet Triggs interesse for den unge trysfelderen. «Familien hans har kjempet mot Forbundet i årevis. Flotte folk. Dessverre mistet vi to av dem i våres.»

«Ble de drept?» spurte Trigg.

«Ingen som vet,» sa Milne. «Ingen som vet hvor de ble av.»

Dimyne kjente det knøt seg i magen, og ble lettet da Erene tok ordet.

«Vi har alle vært så spente på at dere skulle komme,» sa hun begeistret. «Tenk, barn av Maél! Sannelig en sjeldenhet. Dere må være verdt deres vekt i gull.»

Det var en merkelig ting å si, men Dimyne kommenterte det ikke. Det fikk henne heller til å tenke på noe annet hun hadde lurt på.

«Askil,» sa hun, «hvis Forbundet skulle få tak i oss … hva vil de gjøre?»

«Forsøke å omvende dere, skulle jeg tro,» svarte han. «Få dere til å kjempe for Forbundets sak. Hvis dere har mer å by på av den sorten jeg så hos Trigg i stad, vil dere være svært viktige for dem. Og at dere er Maéls barn gjør at de nærmest betrakter dere som kongelige. Men ikke misforstå,» sa han, for Trigg hadde fått stjerner i øynene ved ordet kongelig, «det betyr ikke kongelig behandling. De vil bruke harde metoder for å få dere til å gjøre som de vil, og tro ikke at dere er tryggere enn oss andre fordi dere er halvguder. Snarere tvert imot,» la han dystert til, og det var noe i blikket hans som ga Dimyne følelsen av at han holdt noe tilbake. Hun valgte å ikke spørre. Hadde Forbundet overbevisningsmetoder Askil ikke ville nevne, var Dimyne ganske sikker på at hun ikke hadde lyst til å høre om dem. Ikke ennå.

Vartynn kom inn i rommet igjen, og satte en tekopp på bordet foran hver av trillingene, før han satte seg ved siden av Askil.

«Har det funnes andre halvguder?» spurte Briskir, og tok en slurk av teen.

«For lenge siden,» nikket Askil, og igjen var det noe i blikket hans. «Men man vet lite om hva som skjedde med dem. Ryktene sier at Forbundet fantes allerede da, men vi vet ikke.»

Ville det si at flere guder hadde gjort som Maél? tenkte Dimyne. Var de også blitt straffet?

«Pappa sa at vi aldri ville få treffe mamma,» sa Dimyne. Trigg stønnet høyt, men Dimyne overhørte henne.

«Jone hadde rett,» sa Askil alvorlig. «Dere får aldri se Maél.» Han så ned. «Céndel … tok livet av henne.»

Det sved i brystet på Dimyne. Ikke fordi hun følte tap eller smerte, for hun hadde aldri kjent Maél. Allikevel … hun hadde trodd at Jostein hadde tatt feil, at trysfelderne ville fortelle en annen historie om moren deres. I stedet ble det håpet fullstendig knust. Dimyne så på søsknene sine. Trigg var, ikke uventet, mer eller mindre likegyldig. Briskir virket tynget av nyheten, han også, men ikke like preget som hun selv var. Hun kjente seg med ett veldig tørr i munnen, men teen var ikke lenger særlig fristende.

«Askil,» sa hun skjelven, «har dere noe vann her?»

«Inn der er det drikketønner,» sa Askil og pekte på en dør ved siden av den de kom inn.

Dimyne unnskyldte seg og forsvant ut i det andre rommet. Det stod en fem–seks vanntønner der, en av dem var åpnet. Den var nesten helt full. Hun tok først en stor slurk, så tok hun en ny håndfull og gned seg i ansiktet. Plutselig, grepet av et innfall, kjørte hun hele hodet nedi tønna, desperat etter å få kontroll, desperat etter å gjøre noe desperat.

Det kalde vannet omfavnet hodet hennes, dunket i ørene, og merkelig nok roet det øyeblikkelig nervene. Hendene sluttet å skjelve, og pulsen fant sitt normale tempo.

Tenk på Briskir og Trigg, sa Dimyne til seg selv. Ta vare på dem, sånn som pappa sa. Du er på Tiladnen, for søren!

Hun gjentok dette mantraet i hodet et par ganger, og kjente at det sank inn. Hun ble rolig igjen, og skulle til å ta hodet opp av vannet da en tanke brått slo henne: Det var noe som manglet. Den kvelende følelsen man alltid får hvis hodet er for lenge under vann, kom aldri. Og nå hadde hun vært lenge under vann. Hun hadde ikke behov for oksygen, og et øyeblikk var Dimyne så forvirret at hun fortsatte å holde hodet under vann, helt til det gikk opp for henne hvor lang tid som måtte ha gått.

«Hva i alle …» begynte hun idet hun rev hodet opp fra tønna igjen. Hun ble stående og stirre et øyeblikk, som for å forsøke å finne ut hva som var galt med vannet. «Kanskje …»

Av ren nysgjerrighet stakk hun hodet under vann igjen, denne gangen uten å trekke så mye som et lite pust først. Sekundene tikket forbi, og vannet skvulpet rolig over hodet hennes mens hun ventet på at behovet for luft skulle melde seg.

Et halvt minutt. Femti sekunder. Stadig ingenting. Da Dimyne hadde talt til over hundreogfemti uten å ha kjent noe som helst, kom hun opp av vannet og stirret delvis forvirret, delvis fascinert, ned i ringene hun hadde etterlatt seg.

Før hun rakk å stikke hodet under igjen, kom Askil inn.

«Vi lurte på om du hadde drukna her inne,» sa han med et smil.

«Ikke akkurat,» svarte Dimyne og så på vannet. «Det ser ikke ut til at jeg er i stand til det.»

«Så tøft,» sa Briskir, da de en stund senere satt rundt langbordet sammen med Askil. Resten av trysfelderne hadde gått til sengs, og trillingene og Askil fikk snakke om de ulike evnene i fred – inkludert Dimynes nyeste oppdagelser, både hvor raskt hun kunne løpe uten å bli sliten, og det med vannet.

«Dina har fått alle de tøffe evnene,» sa Trigg. «Sterk, atletisk, rask, puster under vann, mens jeg har blitt en vandrende lighter.»

«Det er feil å si at jeg puster under vann,» sa Dimyne. «Men … jeg trenger visst ikke oksygen.»

«Det viktige nå,» sa Askil, «er at du ikke blir for ivrig etter å bruke denne egenskapen. Vi vet ikke nok om dette ennå, så ikke kast deg på sjøen før frokost i morgen. Om ikke for annet, så i hvert fall fordi det er fullt av farlige dyr i havet.»

«Askil,» sa Briskir. «Er du lederen for trysfelderne?»

«Nei,» svarte han med et smil. «Men jeg rangerer høyt. Lederen vår, Ramne Bridnill, er ute på et annet oppdrag, men han er nok veldig spent på å treffe dere. Vi møter ham på veien til Møyland.»

«Møyland?» sa Dimyne. «Er det en øy? Hva skal vi der?»

«Det er en øy, ja,» sa Askil, «en sommerøy. Der ligger en borg, hovedkvarteret til trysfelderne, og det er vårt tryggeste sted på Tiladnen. Borgen tilhører en rik, gammel familie som Forbundet har respekt for og derfor ikke mistenker, og den ligger på en godt bevoktet ås. Det er dit vi skal, og der skal dere få bli ordentlig kjent med evnene deres, og med Tiladnen.»

«Kan evnene våre utvikle seg? Bli bedre?» sa Trigg.

«Skulle jeg tro,» sa Askil ettertenksomt. «Ramne tror i hvert fall det. Og han vil at dere holdes skjult til dere kontrollerer evnene. Og vi har begrenset med tid,» la han til.

«Hvorfor det?» spurte Dimyne.

«Vi har klart å få snusen i tidspunktet for en av Forbundets store samlinger,» forklarte Askil. «Alle de høyt profilerte medlemmene, de som vanligvis holder seg i skyggen, vil være der. Kommer vi til Møyland i tide og får forberedt dere, er planen at dere også skal være der den dagen.»

«Og … hva skal vi da, sabotere Forbundet?» sa Dimyne nervøst. «Eller …?»

«Ta det med ro,» smilte Askil, «vi har ikke utarbeidet noen slagplan ennå. Ramne sitter på detaljene, men han vil ha dere med, så sant vi rekker det.»

Bare tanken på å slåss mot folk fra Forbundet fikk Dimynes hjerte til å banke fortere.

«Hva med lederen for Forbundet?» spurte Dimyne. «Hvem er det?»

«Baron Jurkjil Frytilgor,» sukket Askil. «Den mektigste mannen på Tiladnen. Og den mest besatte. Jeg tipper han knapt får sove når han tenker på at dere befinner dere her.»

«Har du møtt ham?» ville Briskir vite.

Askil ristet på hodet. «Han holder seg som regel unna de mer skitne jobbene – utad er han en rik, respektert borger. Men jeg hørte han dukket opp i egen person for tretten år siden. Da Jone forsvant,» la han dystert til.

«Kom han selv for å hente oss?» hvisket Dimyne.

«Den kvelden faren deres rømte fra Amdun, en liten by mot sør her på øya, var Frytilgor bare minutter unna huset,» sa Askil mørkt. «Det var flaks at dere unnslapp – og at Speilet unnslapp. Bunetegn, som voktet Speilet på den tiden, ble drept av Frytilgor selv. Ikke mange får den æren,» spyttet han.

«Hvordan kunne Forbundet vite om oss?» spurte Briskir.

«Det vet vi fremdeles ikke,» sukket Askil. «Noen sier de så en kvinne – ikke et medlem vel å merke – banke på hos Forbundet den samme kvelden, her i Halladner, ikke lenge før Frytilgor og følget hans red ut for å finne dere. Men om hun var den som sladret, og i så fall hvem hun var, aner vi ikke.»

«La meg se om jeg forstår,» sa Dimyne og rynket brynene. «Noen visste om pappa og Maél, og om oss, og sendte Forbundet etter oss. Denne Bunetegn – jeg tror pappa snakket om ham – oppdaget det og advarte ham i tide. Men hvis de kom like etterpå, og tok livet av Bunetegn, hvordan berget dere Speilet?»

«Bunetegn var klok nok til å hive det ut av vinduet,» sa Askil. «Det var godt innpakket, og landet mykt i snøen på baksiden av huset. Det snødde tett den kvelden, Speilet ble nok raskt dekket til, og uansett tenkte vel ikke Forbundsmedlemmene på å lete rundt huset, de var overbevist om at faren deres hadde flyktet med dere til fots.»

«Hvis de ikke hadde mistanke om at han dro gjennom Speilet, hvorfor sa pappa at de nå vet at vi gjemte oss i det?» spurte Briskir.

«Etter tretten år med leting etter en mann og tre barn som ikke er å finne, har de vel gjettet seg fram til det,» smilte Askil. «Og de fikk bekreftet teorien sin da en eller annen sladret til dem tidligere i dag.»

«Hvordan skal dere finne tysteren? Hvordan kan noen av oss være trygge så lenge vedkommende ikke blir tatt?» undret Dimyne.

«Vi gjør alt vi kan,» sa Askil. «Og Ramne er varslet. I mellomtiden er vi ekstra på vakt. Og ingen fare – borgen på Møyland vil være trygg for dere. Garantert. Nå! Sengetid, kanskje?»

Og, noe motvillig, måtte trillingene innrømme at de var stuptrøtte. Askil viste dem inn i et naborom der tre knirkete senger var ferdig redd opp. Madrassene var steinharde og dynene tunge og ubehagelige, men Dimyne og søsknene sovnet øyeblikkelig.

Dimyne våknet brått. Det var helt mørkt i det lille rommet. Den eneste lyden var Dimynes egen pust, og søsknenes rolige, søvnfulle. Når hun hørte bedre etter, var det imidlertid bare Trigg som hørtes ut som om hun sov tungt. Briskir virket nesten …

«Er du våken?» hvisket Dimyne ut i mørket.

«Ja,» hvisket broren tilbake.

«Vond drøm?»

«På en måte,» sa han. «Jeg drømte om en enorm, blek mann med iskalde øyne. Det var det som var ekkelt – øynene. Helt følelsesløse. Jeg kjente ham ikke igjen, men jeg lurer på om det kan ha vært inspektøren fra barneskolen vår.»

«Drømte om skolen, jeg også,» sukket Dimyne. «Av alle ting. Tenk at vi aldri skal tilbake dit.»

«Det er visst et poeng å lære andre ting nå,» sa Briskir tørt.

Dimyne gløttet bort på Trigg. Hun sov som en stein, som om ingenting uvanlig hadde hendt de siste tjuefire timene. Som om hun når hun våknet, skulle tilbake til skolen og banke opp enda en uheldig fjortis.

«Tror du hun er så okei som hun virker?» spurte Briskir.

«Jeg håper det,» hvisket Dimyne. «Tør ikke spørre, i tilfelle det blir nytt vulkanutbrudd. Hva med deg? Er du okei?»

«Kødder du?» Hun kunne høre ham smile i mørket. «Dette er genialt. Jeg mener, greit, det er potensielt livsfarlig, men … Jeg hørte aldri hjemme på Nordstrand, det vet vi jo begge. Og vi må tilpasse oss litt, klart det, men vi er født her, ikke sant? Ikke glem det, Dimyne,» la han til.

«Du har rett,» nikket hun. «Vi er jo herfra. Og etter å ha hørt om denne Frytilgor-fyren kjenner jeg at jeg blir ordentlig provosert. Hvilken rett har han til å jakte på oss, kreve at vi tilber noen guder som Askil sier ikke engang betyr noe for folk?»

«Nok et klassisk eksempel på misbruk av religion,» fastslo Briskir.

«Vi skal komme oss til denne øya,» sa Dimyne målrettet. «Møyland. Vi skal få kontroll over evnene våre, og så skal vi hjelpe trysfelderne. Eller hva?»

«Definitivt,» sa Briskir, og selv om det var usikkerhet i stemmen hans, som det nok også var i Dimynes, kjente hun en styrke vokse i seg ved å vite at Briskir var enig med henne. Forhåpentligvis Trigg også. Dessuten, til tross for at de nesten snublet borti Forbundet i natt, og selv om sengene var vonde og kjelleren ekkel, og at de aldri skulle få se på TV igjen, begynte Dimyne å føle seg hjemme.

De fikk servert frokost tidlig. En del trysfeldere hadde forlatt biblioteket i løpet av morgenen. En av dem hadde tatt Speilet med seg langs en annen vei til Møyland, for som Askil sa, hvis noe skulle skje, kunne de ikke risikere at både Maéls trillinger og Speilet havnet hos Forbundet.

Askil og trysfelderne Vartynn og Erene hadde blitt igjen i biblioteket med trillingene, og holdt dem med selskap under frokosten, som bestod av den tynneste og mest smakløse havregrøten Dimyne hadde smakt i sitt liv.

«Jeg savner Cornflakes,» gryntet Trigg og gned seg i øynene. «Og sjokolademelk. Og potetgull og Cola, og sofaen i TV-stua! Vedder på at det ikke er noen kontakt til å lade opp iPoden her.»

Til Dimynes forbauselse dro søsteren iPoden opp av lomma med et dystert blikk.

«Jeg for min del skulle gitt mye for et glass rent vann,» mumlet Briskir, med et skeptisk blikk på det lysebrune vannet i glasset sitt. Dimyne ga ham et dunk i skulderen. Dette var ikke tidspunktet å begynne å klage; det var ille nok at Trigg ikke kunne passe munnen sin.

Mens de spiste, tok Askil og Erene til å grave fram klær fra et klesskap i hjørnet. Snart lå det en haug med plagg strødd utover nærmeste sofa: jakker, bukser, skjorter og kjoler, alt i de samme mørke jordfargene som Askil og de andre gikk kledd i. Briskir fant raskt noe han likte, en hvit skjorte og et par brune bukser, og en skinnfrakk som fikk ham til å se tøff ut, veldig ulikt den fremmedgjorte tenåringen han hadde vært på skolen. Trigg var det verre med.

Hun hadde ikke rørt noen av klærne. I stedet skuet hun mistroisk på Askil og så ut til å være klar for en real krangel, hvis de våget å tvinge henne til å skifte. Dimyne forstod hvorfor: Trigg hadde et intimt forhold til de fleste av klesplaggene sine. Og dagens antrekk – de skotskrutete bomullsbuksene og Opeth-genseren – var ikke noe unntak.

«Ikke faen,» sa Trigg, og nappet i genseren, «denne er fra en bruktbutikk i Amsterdam, den er ikke å få kjøpt lenger! Den er vintage!»

«Og vi må gjøre noe med det håret,» mumlet Askil skeptisk.

Trigg sendte ham et dødelig blikk, og Briskir sukket oppgitt.

«Mener du alvor?» sa Dimyne til søsteren. «La oss se hvor lenge du overlever der ute kledd som det der, og med iPoden på øret. De Forbundskarene fra i natt kommer helt sikkert ikke til å kjenne deg igjen i dagslys,» la hun sarkastisk til.

Trigg bannet lavt og skar en grimase til Dimyne, men det så ut til at ordene sank inn. Med geipen fremdeles ute begynte Trigg å bla gjennom kleshaugen, og klarte etter femten minutters sutring å nappe borti et par plagg hun så vidt kunne overleve i.

Dimyne og Trigg skiftet på soverommet. Begge hadde valgt bukser framfor kjole, noe Askil var lettet over, ettersom de tidvis kom til å bevege seg gjennom vanskelig terreng. Da de var ferdig påkledd, slo det Dimyne at klærne passet dem bedre enn hun hadde fryktet: Behagelige skinnbukser og topper med snøring i keltisk stil kledde dem. Selv Trigg forsøkte å skjule et tilfreds uttrykk. I tillegg hadde alle fått seg skikkelige vinterkapper og varmere sko.

«Mye bedre!» sa Askil da de kom ut igjen. «Men Triggs hår …»

«Gi meg i det minste tid til å sørge over klærne før du river av meg huet,» bjeffet Trigg, og kastet et trist blikk mot sofaen, der klærne hennes lå forlatt sammen med Dimynes kardigan og Paul Simon-trøya til Briskir.

«Greit,» sukket Askil. «Gjem håret under hetta, i det minste. Du er altfor lett å kjenne igjen med en sånn rødfarge. Sannelig noe å bli født med, hos oss er det bare fander som har så kraftig hårfarge.»

«Det er ikke akkurat sånt vi blir født med heller,» sa Briskir tørt. Trigg sendte ham et stygt blikk og samlet håret i en flette som hun stappet nedi jakka, for så å dra hetta over hodet. Plutselig så hun like lokal ut som Askil.

Trillingene pakket det lille de hadde av utstyr i Josteins sekk. Dimyne og Briskir lot de gamle klærne ligge igjen, og etter et par krangler inngikk de et kompromiss med Trigg: Hun fikk ta med Opeth-genseren og iPoden, men ikke noe annet.

Askil fullførte så de siste forberedelsene før avreise. Vartynn og Erene hadde blitt bedt om å bli med for å hjelpe til og sørge for ekstra beskyttelse. Trigg spurte straks Askil hvorfor ikke Milne kunne bli med i stedet for.

«Milne er kjent av Forbundet,» sa Askil utålmodig, tydelig oppgitt over å måtte forklare seg for en avstandsforelsket tenåring. «Han lever i skjul, og vil ikke akkurat være til hjelp når vi forsøker å reise inkognito. Når du i tillegg avslørte oss i natt, tenkte jeg det var greit å ikke ta unødige sjanser. Vi møter Milne på Møyland senere,» avsluttet han bryskt.

Planen var å reise til fots, og forsøke å forsvinne blant folket på øyene. Askil ga trillingene et kart, som de fikk studere i noen minutter før de la det i sekken. Tiladnen bestod av så mange som trettien øyer spredt utover som flekker på en duk. Dimyne forsøkte å pugge et par øy- og bynavn, men hadde foreløpig bare kontroll på noen få: byen Halladner, der de var nå, og Skådne, øya de var på. I tillegg lærte hun seg hvor Møyland, sommerøya de skulle til, lå, og hva byen de skulle til, het: Oden. Den lå på sørkysten av Møyland. Øya lå mot nord, et godt stykke unna Skådne. Det ville bli en krevende reise.

Vartynn og Erene pakket med seg mat og penger, og da klokka var litt over elleve, beveget et følge på seks seg varsomt ut av den hemmelige inngangen i Halladners bibliotek.

Det var en dag uten snøfall, og Halladner var like livlig som natta før. På dagtid var de mer mystiske skikkelsene borte, erstattet av kjøpmenn og -kvinner som ropte om kapp for å selge mat og nyttige bruksgjenstander. Det var brød og mel, krukker og boller i leire, og alle varene så ut til å være hjemmelaget. Her og der var det små forretninger, hvor det ble solgt dyrere varer som eksotiske frukter og urter, flotte møbler og porselen. Men det var mat som dominerte markedet, og Askil forklarte hvorfor.

«Vi er jo på en vinterøy,» sa han til Dimyne. «Det er ikke mulig å drive jordbruk på Skådne, så alle råvarer kommer fra andre øyer. De som selger mat her, er tilreisende kjøpmenn som tjener godt på å selge sakene sine på vinterøyer.»

«Hva eksporterer vinterøyene, da?» spurte Briskir. «Hvordan tjener de penger?»

«Enkelte vinterbyer har spesialisert seg på snekkerarbeid, andre på murerjobber og så videre,» forklarte Askil.

«Hva er Halladners spesialitet?» undret Dimyne.

Askil smilte. «Alkohol. Og andre russtoffer.»

Dimyne fikk akkurat da øye på et par sovende karer ved en husvegg, to som ennå ikke hadde kommet seg etter nattas festligheter, og hun forstod hvordan Halladner fikk økonomien til å gå rundt.

Overalt hvor de gikk var det masse folk. Enkelte var på handletur, andre var ute i diverse ærend med ulike redskaper over skulderen. Og overalt var det barn: Dimyne var forbauset over det, inntil det gikk opp for henne at her, som i gamle dager i Oslo, var det sikkert slik at barna tok en like aktiv del i dagliglivet som de voksne. Ingen barn satt inne og spilte PlayStation, og Dimyne gjettet seg til at obligatorisk skolegang var et ukjent fenomen.

«Vi skal mot nordvest,» sa Askil, og ledet an gjennom byen. «Til kysten. Deretter blir det båt til Kændhílen. Ideelt sett skulle vi seilt rett til Møyland, men Forbundet har begynt å ransake vilkårlige skuter, så jeg foretrekker at vi holder oss til lands, så sant vi kan. Dessuten er planen at vi møter Ramne på Kændhílen.»

Dimyne sjekket kartet sitt og noterte seg at Kændhílen var en sommerøy i sentrum av øygruppa. Hun var klar for et litt varmere klima, kjente seg ved godt mot, og merket den samme følelsen hos søsknene. Det var en ny dag, med fint vær: trillingenes første, ordentlige dag som tiladninger. Selv om Dimyne tidvis fikk et lite sug i magen ved tanken på Forbundet, følte hun seg mye bedre enn natta før. Og som en slags barnslig trøst kunne hun minne seg selv på at hun jo var supersterk. Tross alt.

«Husk nå,» sa Askil. «Dere er kledd som oss, og dere er heldigvis ikke eneggete trillinger. Det skal gå bra, ingen vil kunne mistenke dere – med mindre dere gjør noe overnaturlig. Hold kreftene i sjakk foreløpig. Førsteprioritet er å få dere i sikkerhet.»

De beveget seg gjennom Halladners trivelige, folkefylte gater og var snart ute på landeveien. Briskir tok til å spørre ut de tre trysfelderne om alt han kunne komme på, mens Trigg speidet utover det snødekte landskapet og virket tilfreds, som om en slags ro hadde kommet over henne. Dimyne observerte søsknene, og plutselig passet de begge så godt inn at man skulle tro de alltid hadde vært her.

Kapittel IX

SEILAS

Det var en god stemning i følget, der de beveget seg mot kysten av Skådne. Trysfelderne og trillingene vekslet på å fortelle om livet sitt på Tiladnen og i Oslo. Nå og da passerte de små landsbyer eller hus langs veien, men de fikk gå i fred, og Dimyne kunne nyte dagen og landskapet uten at frykten grep tak i henne.

«Se der!» utbrøt Briskir, etter at de hadde gått en stund. Han pekte mot engene på venstre side av veien, der en merkelig flokk firbeinte skapninger tråkket rundt i snøen.

Dimyne lot blikket falle på den nærmeste av dem. Den kunne minne om en hjort, men den var mer robust, og geviret var mye større enn på en vanlig hjortebukk. Det merkeligste var likevel at den var rød- og brunstripete, og så ut som en krysning mellom hjort og sebra.

Dyrene gløttet opp idet trysfelderne og trillingene passerte, men virket ikke redde.

«Stripehjort,» forklarte Askil.

«Så da har dere vanlig hjort også?» spurte Briskir.

«Ja visst, men stripehjorten er penere,» sa Erene. «Og mer utbredt.»

«Hjorten der vi kommer fra er veldig sky,» sa Dimyne tankefullt, og så etter de snodige dyrene. «Er ikke stripehjorten redd for jegere?»

«Vi er ikke jegere,» sa Askil fornuftig.

«Men vet de det?»

Han så forundret på henne. «Selvfølgelig.»

De fortsatte videre. Dimyne speidet etter flere ukjente dyreraser, men så ingen av de Askil hadde nevnt kvelden før. Derimot så hun merkelige trær i alle størrelser: Dimyne gjenkjente vanlig furu, men det som fanget oppmerksomheten hennes var noen tretti–førti meter høye trær med tjukk stamme. Askil forklarte at det var fikentrær, og ved et av disse trærne oppdaget Dimyne til sin forbauselse en klynge bitte små bonsailignende, hvite trær, som vokste mellom de enorme, kveilende røttene til fikentreet. Både fikentrærne og bonsaitrærne var bare.

«Jeg har tenkt på en ting,» sa Trigg. «Ikke at jeg klager eller noe, men hvis vi skal så langt, og hvis reisen er så farlig, hvorfor kunne du ikke bare tatt oss imot i borgen på Møyland, Askil? Det ville spart oss for en lang spasertur.»

Askil, som hadde vært noe kald mot Trigg helt siden episoden med flammen, begynte til Dimynes overraskelse å le.

«Du har helt rett,» smilte han. «Men Speilet har vanligvis ikke blitt oppbevart på Møyland. Hvis borgen mot formodning skulle bli avslørt som trysfeldernes hovedkvarter, vil Forbundet helt sikkert snu den på hodet for å finne Speilet – vi trengte et annet sted å oppbevare det. Speilet bytter skjulested jevnlig. Da vi fikk beskjed fra faren deres om at dere snart var på vei, hadde jeg nettopp berget det fra å bli oppdaget av en bondefamilie på Jåsali. Kvelden etter, altså i går, hadde vi et hastemøte på grunn av dere, og så dro jeg mot Halladner. Da jeg på veien fikk vite at noen hadde tystet til Forbundet, ble jeg virkelig bekymret. Heldigvis slapp jeg å måtte be om din beskyttelse i Halladner, Dimyne,» smilte han, og hun smilte tilbake.

«Vet folk flest at Speilet fremdeles finnes?» spurte Briskir.

«Noen har ikke engang hørt om det,» svarte Askil. «Og de færreste blant de som vet om det, tror at det fremdeles eksisterer – men Forbundet har alltid spekulert i det, selvsagt.»

«Hva skjer med Speilet nå?» spurte Trigg. «Hvor skal det hen?»

«Det får være i borgen på Møyland noen dager, til vi finner et nytt skjulested,» svarte Askil. «Vi tør ikke engang fortelle folk hvor vi gjemmer det lenger, i frykt for at de skal knekke under press.»

Det slo Dimyne at han nettopp hadde avslørt Speilets nyeste, midlertidige skjulested. Hun gløttet bort på Erene og Vartynn. Ikke noe av det Askil sa så ut til å overraske dem. Var disse to til å stole på? Hadde ikke de vært til stede på møtet der en forræder hadde sladret på dem?

Du er paranoid, tenkte Dimyne. Askil stoler på dem. Ramne stoler på dem. Hva vet vel egentlig du? Du er nykommeren her.

De beveget seg videre, og Dimyne og Briskir begynte å spørre ut trysfelderne om de ulike rasene på Tiladnen. De lærte at de fleste faunene var vennligsinnete, men holdt seg mye for seg selv. Ulvene burde man passe seg for. Den nest største rasen var fandene, som både Jostein og Askil hadde snakket om, og de var spredt over hele øyriket. Men hva var egentlig en fande?

«Fandene er urokråker,» sa Askil med et skjevt smil. «De er totalt uforutsigbare, lever livet fullstendig i nuet og lar seg rive med av alt som der og da er av interesse. De er også glad i slåsskamper, eventyr og å bølle med mennesker – særlig de av høyere rang,» la han fornøyd til. «Dere kan tenke dere hvorfor Forbundet hater dem.»

«Og fandene hater Forbundet like intenst,» innskjøt Vartynn.

«Ifølge pappa er fandene sterke og veldig atletiske,» sa Briskir. «Hvis de i tillegg er så mange, hvorfor hjelper de ikke til i kampen mot Forbundet?»

«Hadde vi fått samlet fandene på vår side, ville alt vært over på noen uker,» sa Askil. «Men de er umulig å mobilisere. Ingen fander har noengang kjempet i et ordentlig slag, og om de så gjorde, kan du banne på at de finner noe annet å gjøre halvveis uti, eller begynner å slåss med hverandre. En og annen fande stiller opp for trysfelderne iblant hvis de føler for det, men tro meg – vi kan ikke satse på fandene for å bekjempe Forbundet.»

«Hvordan ser dere egentlig for dere at dere skal kunne vinne?» spurte Dimyne interessert, men før Askil fikk forsøkt seg på et svar, avbryt Trigg dem.

«Igjen,» sa hun, «ikke for å klage. Men skal vi gå hele dagen? Det er så kjedelig! Det er en grunn til at jeg begynte å spare til lappen som elleveåring!»

For Dimyne hadde alle de nye inntrykkene gjort at ettermiddagen hadde fløyet forbi, men Trigg var seg selv lik, og var verken særlig tålmodig eller særlig vant til å bevege seg til fots.

«Og jeg har ikke sett én eneste drage,» tilføyde hun furt.

«Den siste dragen noen har hørt om, døde for mange århundrer siden,» smilte Vartynn.

«Hva!» Trigg stønnet. «Et fantasyland uten drager? Eller alver? Dere kvalifiserer ikke engang.»

Vartynn forstod ikke fantasy-referansen, og Dimyne skulle til å forklare da Askil plutselig bråstoppet.

«Vent,» sa han.

Dimyne så hva som hadde fått Askil til å reagere: Et stykke lenger fram, langs landeveien, stod en gruppe unggutter og øvde sverdfekting. Det var seks av dem, og de var antageligvis rundt atten–tjue år. Brått ble det en stemning blant trysfelderne som Dimyne ikke likte.

«Hva er det?» spurte hun Askil.

«Jeg er ikke sikker,» sa han, «men jeg tror ikke de er av den vennlige sorten.»

«Hva er galt med dem?» spurte Trigg. «De øver på å slåss, jeg skjønner dem godt! Kanskje vi skal vise dem hva vi kan, eller hva?» la hun kjepphøy til og dultet Dimyne i skulderen.

«Absolutt ikke!» sa Askil, og vendte seg mot trillingene. «Hør, guttegjenger som øver på å slåss ute i øde landskaper som her, er som regel gutter som vil imponere Forbundet.»

Dimyne fikk et sug i brystet.

«Men …» sa hun. «Forbundet er vel mye mer diskré enn som så?»

«Det er de,» nikket Askil, «men hissige, trøblete gutter som er ute etter bråk, er ikke like taktiske. Dette er bøller, farlige bøller, som vil vise Forbundet hva de duger til. De er mye mer uforutsigbare enn Forbundsfolk. Jeg har ikke lyst til å gå forbi dem.»

«Vel, vi har ikke noe valg,» konkluderte Vartynn, «de har sett oss.»

Dimyne gløttet på guttegjengen. En av dem pekte mot følget.

«Okei,» sa Askil. Han stilte seg med ryggen til gjengen, fomlet oppi sekken sin, og dro opp tre skinnposer. På hver pose var det sydd en elegant «F».

«Hva er dette?» spurte Dimyne, da Askil ga en til henne, Trigg og Erene.

«Til pengeinnsamling,» forklarte Askil. «Forbundet har egne spyttslikkere som går fra by til by og sanker penger til ’veldedige formål’, eller andre tilsynelatende samfunnsnyttige saker. Alt går selvsagt i kassa til Forbundet. Og det er stort sett jenter som gjør jobben,» la han til, og gløttet på Dimyne, Trigg og Erene. «Forhåpentligvis lar de oss passere uten bråk, hvis de ser at vi jobber for Forbundet. Pengeinnsamlere rangerer høyere enn dem.»

Han nikket mot guttegjengen igjen, og så begynte de å gå. Dimyne gikk med skinnposen i den venstre hånda, med den påsydde «F»-en tydelig vendt mot guttene. Hjertet hamret. Var ikke dette å be om bråk? Hva om disse guttene allerede var inne i Forbundet og forstod at de ikke var pengeinnsamlere? Da var det bare et tidsspørsmål før noen fant ut hvem hun og søsknene var …

De nådde guttene. Et par av dem fortsatte med fektetreningen, mens resten ble stående og stirre på dem da de gikk forbi. Dimyne gløttet på søsknene, og så at Trigg hadde hodet vendt vekk, antageligvis for å skjule hårfargen. Briskir kikket nervøst rundt seg.

De passerte gjengen uten at noe skjedde. Dimyne pustet lettet ut. Så …

«Hei!» ropte en krass stemme.

Alle snudde seg. Den største av guttene vinket med seg en kompis, og de kom mot Dimyne og de andre, fremdeles med sverd i hendene. Askil gikk fram, som for å beskytte følget.

«Hva kan vi hjelpe dere med?» spurte han. Tonen var vennlig, men autoritær.

De to guttene kom helt bort til dem. Dimyne fikk øyekontakt med den ene, og måtte se vekk.

«Er dere pengeinnsamlere?» sa den største, og pekte på Erenes pose.

«Vi har hastverk,» sa Askil avvisende, og snudde seg for å gå.

«Vent et øyeblikk,» sa gutten, og da spente Dimyne musklene. De skulle iallfall ikke gi seg uten kamp.

«Her,» sa gutten da, og holdt plutselig fram en liten pose. Erene tok imot den, og helte innholdet ut i håndflaten. Det klirret i mynter.

«Bare pass på å si at Jere Fotulige har bidratt,» sa gutten strengt. Den andre gutten rakte en mindre pose til Dimyne, og så snudde de og vendte tilbake til resten av gjengen.

Dimyne og Askil vekslet blikk.

«Kom igjen,» sa han, og de skyndte seg videre.

De gikk en lang stund i taushet, og i raskt tempo. Etter om lag tjue minutter samlet Askil sammen de tre skinnposene, og pakket dem ned i sekken.

«Vi prøver ikke det der igjen,» sa han, men han smilte.

Da mørket la seg over Skådne den kvelden, kunne Dimyne endelig se kysten, selv om Briskir hadde sett den i timevis alt. Da klokka var litt over ni, var de på vei inn i den lille kystbyen Salm.

«Her kan det være Forbundsfolk,» sa Askil. «Ikke glan på noen, ikke gjør mye ut av dere selv, og framfor alt: Ikke gjør noe overnaturlig!»

«Det ser ut som Lofoten jo,» sa Briskir.

Dimyne måtte si seg enig, iallfall ved første øyekast. Dette var en typisk liten kystby, og hvis russtoffer var eksportvaren i Halladner, var fisk utvilsomt eksportvaren her. Det luktet fisk overalt. Ved brygga lå små fiskebåter, og det var garn og diverse fiskeutstyr utenfor de små trehusene. Enda det var sent, var det mye folk på brygga, og det var som å se Lofoten, men for mange hundre år siden: Fiskerne hadde ikke sydvest og gummidress, men luer og store pelsfrakker og -sko som skulle holde snø og sjøvann ute. Brygga var opplyst av gatelykter med parafin, og fiskebåtene var seilskuter og robåter, helt uten den moderne teknologien Dimyne kjente til. Men det så ikke ut til å være noe problem for innbyggerne i Salm, som så friske, livsglade og blide ut. Dimyne måtte minne seg selv på at enkelte av dem kanskje støttet Forbundet.

På brygga stod en mann med en passe stor seilskute og ventet på dem. Etter et par ord mellom ham og Askil slapp de seks reisende om bord.

De seilte ut fra Skådne ikke lenge etterpå. Det var iskaldt, likevel klarte ikke trillingene å gå ned under dekk: Endelig var de til havs, men månen var ikke full denne natta, og det var ikke mye de klarte å se. Dimyne kunne så vidt skimte sommerøya Nidnelven mot nord. Akkurat idet hun skulle til å kommentere det utrolige ved at øyer så nær hverandre kunne ha forskjellig årstid, kjente hun kulda slippe taket – som om noen plutselig slo av en bryter – og Skådnes vinter lå bak dem. Temperaturen gikk opp, og nå var det som å være på sjøen en varm junikveld.

«Hvordan kan noen orke å bo på en vinterøy …» sukket Trigg og geipet tilbake til Skådne.

«Vi bodde i Norge,» påpekte Dimyne.

«Det er annerledes, der var det sommer også. Vel, innimellom,» la hun til med et glis, idet Dimyne hevet et skeptisk øyebryn.

«Jeg likte Skådne, og Halladner,» sa Briskir. «Det var en egen stemning der.»

«Det er det mange som føler,» smilte Askil, og speidet over ripa sammen med dem. «Derfor sover Halladner aldri. Og hva er vel galt med vinterøyer? Det kommer an på hva man liker. Selv er jeg vokst opp på Brynë, og vinteren gjorde aldri meg noe.»

«Det brenner!» ropte plutselig Trigg. Ganske riktig, et sted der ute lyste rødgule flammer opp, men det var ikke råd å se hvor det kom fra.

«Det er på Åshíld, fandeøya,» sa Askil. «Det er ikke uvanlig at det brenner der.»

«Setter de fyr på byene sine? Sprøtt,» kommenterte Briskir.

«Jeg tror ikke de alltid gjør det med vilje,» sa Askil. «Men stort sett.»

Dimyne ble stående en stund og stirre i retning Åshíld, men øya var for langt unna til at hun kunne se noe. Hun spekulerte i om Briskir så øya, og kanskje til og med noen fander der han stod, og kjente seg et øyeblikk sjalu ved tanken, men valgte å ikke si noe. Hvis fander var den nest mest tallrike rasen på Tiladnen, ville hun få se dem en eller annen gang.

Natta la seg over Tiladnen, og det var bare Briskir som klarte å se noe som helst.

«Gå under dekk og sov noen timer,» sa Askil. «Vi skal bytte på å holde utkikk. Det kan hende at Forbundsskip patruljerer sjøen i løpet av natta, de har tatt seg den friheten å begynne med overraskelsesinspeksjoner i det siste.»

«Hvordan forsvarer de det? Har dere ikke noen rettigheter her? Noe lovsystem?» utbrøt Briskir.

«Tror du ikke Forbundet kontrollerer keisere og riksforstandere på øyene også?» sa Askil. «Stadig færre tør å si imot dem, og korrupsjonen har økt. Et av våre største problemer er at hver øy har hvert sitt styringssett; de er dårlige til å samarbeide. Det er ingen samlet makt som kan ta Forbundet slik de opererer i dag, foruten trysfelderne.»

«Hvor lang tid tar det å seile til Kændhílen?» ville Trigg vite.

«Med godt vær, fire–fem dager,» svarte Askil. «Så sant været holder seg og vi ikke får trøbbel. Men tenk ikke på det nå, gå heller og sov litt.»

Trigg gjespet og fulgte etter Erene under dekk. Dimyne skulle til å bli med, men så at Briskir ble stående.

«Er du ikke trøtt?» spurte hun.

«Det er så mye å se på, jeg tror jeg blir her en stund til,» sa han. «Dessuten … drømmen fra i går skremte meg litt. Jeg vet ikke hvorfor, jeg bare – det var en følelse der, skjønner du?»

Dimyne rynket brynene. Briskir så ut til å angre på det han hadde sagt, for plutselig la han til: «Egentlig er jeg ikke noe søvnig. Det er så mye å tenke på, eller hva?»

Dimyne smilte trøtt og forlot ham ved ripa. Bekymringen hennes var ikke vekk, men Briskir kunne ta vare på seg selv. Og trysfelderne kunne trenge det gode synet hans hvis en Forbundsskute skulle snike seg innpå dem i løpet av natta.

Dimyne og Trigg ble tildelt hengekøyer under dekk sammen med mannskapet, og Dimyne kløv oppi den nærmeste. Snart ble de vugget i søvn av sjøen.

Dimyne våknet langt utpå dagen. Det var helt tomt i rommet, til og med Trigg hadde forlatt hengekøya si.

Magen rumlet, og hun hoppet ned på gulvet. Hun kjente på håret sitt, som var begynt å bli fettete og ekkelt, og tenkte bittert at det garantert ikke var dusj om bord. Mens hun gned søvnen ut av øynene, tok hun seg opp til dekk. Himmelen var klar og sjøen relativt rolig. Det virket som en god dag.

«God morgen!» strålte mannskapet til henne. Hun smilte beskjedent tilbake, og speidet etter noen hun kjente. Erene og Vartynn var ikke å se, heller ikke Askil, men hun oppdaget plutselig Briskir på akterdekket, i prat med en mann ved roret. Var det selveste kapteinen? Han lignet iallfall på mannen Askil hadde snakket med på brygga i Salm kvelden før. Dimyne kjente et lite sug i magen idet hun kløv opp trappa; hun hadde aldri snakket med noen sjøkaptein før, ikke engang sett en.

«Hei, hei,» sa hun ukomfortabelt. Hun nølte et øyeblikk, usikker på hva som var rett etikette, før hun rakte fram hånda til kapteinen. Han tok den med et smil.

«Bog Erutugne er navnet,» sa han høytidelig. «Det er meg dere setter i fare.»

Dimyne skvatt til av kommentaren og fikk øyeblikkelig skyldfølelse, men Briskir lo.

«Han mener det ikke sånn,» sa broren. «Han bare erter deg. Bog er ikke trysfelder, for familien hans har allerede trøbbel med Forbundet. Men han stiller alltid opp.»

«Mot en klekkelig sum, selvsagt,» smilte Bog.

«Vet alle her hvem vi er?» spurte Dimyne brått. Hun måtte bare godta at Bog skulle være til å stole på, men var skeptisk til alle som ikke var trysfeldere. Hun skammet seg litt over denne paranoiaen, men var ganske sikker på at den fungerte bra som overlevelsestaktikk.

«Selvsagt ikke,» sa Bog. «Det er det kun jeg og kvartermesteren min som vet. Hun er til å stole på,» la han til da Dimyne rynket brynene igjen. «Men mannskapet tror vi frakter vanlige reisende. Å avsløre dere er farlig både for dere og for meg, den risikoen tar jeg ikke.»

Dimyne trakk Briskir litt til side. «Er du bestevenn med kapteinen plutselig?» hvisket hun. Det kom krassere ut enn hun hadde planlagt, men Briskir tok seg ikke nær av det.

«Han er hyggelig,» sa Briskir. «Ikke så streng som han virker. Iallfall var han ikke det i natt,» la han til med et smil.

«Har du vært oppe hele natta?» utbrøt Dimyne. «Er du ikke trøtt?»

«Merkelig nok ikke,» sa Briskir. «Ikke i det hele tatt.»

Da kom Dimyne brått på at hun ikke visste hvor Trigg hadde gjort av seg, og spurte broren.

«Har du ikke fått det med deg?» sa han forbauset, og da Dimyne ristet på hodet, pekte Briskir opp mot stormasta. Der, i utkikkstønna, stod Trigg sammen med utkikken, og selv om de var for høyt oppe til at man kunne høre hva de sa, tydet pekingen og gestikuleringen på at de hadde en spennende samtale. Trigg smilte og lo, og Dimyne kjente seg lettet. Søsteren var i ferd med å føle seg hjemme her, hun også. Men plutselig tenkte hun på noe.

«Viser han henne Tiladnen?» sa hun til Briskir. «Utkikken, mener jeg?»

«Ser sånn ut,» sa Briskir. «De driver og peker på noe iallfall.»

«Perfekt,» stønnet Dimyne og løp ned på mellomdekket igjen, rett foran masta.

«TRIGG!» brølte hun flere ganger, og den tredje gangen så søsteren ut til å høre henne. Dimyne vinket henne ned, og etter et par ord fra Trigg som fikk utkikken til å le høyt, klatret hun ned igjen.

«Hva er det nå da, mamma,» sa Trigg oppgitt.

«Spør du ham om Tiladnen?» spurte Dimyne.

«Jeg trodde du ville like det! Blir du aldri fornøyd, eller? Nå viser jeg jo interesse og greier! Ærlig talt, du er verre enn fattern.»

«Skjønner du ingenting?» utbrøt Dimyne sint, men passet på at ingen andre kunne høre dem. «Han må ikke få vite at du ikke vet noe om Tiladnen! Da vil han forstå at du ikke er herfra, og da …»

«Slapp nå av, tror du jeg er dum?» avbrøt Trigg. «Jeg har tenkt på det alt.»

«Har du?» Dimyne ble overrasket.

«Alt i orden, ta deg en pille, jeg har kontroll,» smilte søsteren.

«Hvordan da, om jeg tør spørre?»

«Jeg sa at jeg lider av hukommelsestap.»

Og med det kløv hun opp stormasta igjen. Dimyne ble stående og måpe. Endeløs skulking fra skolen hadde tydeligvis gitt Trigg mye kunnskaper om taktikker i ettermiddagssåpeserier, og utrolig nok så det ut til å ha virket, for resten av dagen ble det ikke noe bråk, og utkikken så ikke ut til å ha mistanke om noe som helst. Dimyne lurte på om han bare var ufattelig dum, eller om det var Trigg som egentlig var litt genial.

På ettermiddagen den fjerde dagen samlet Askil søsknene på babord side for, som han sa, å vise dem noe «helt spesielt».

«Forresten,» avbrøt han seg selv, «ser dere den byen der?» Han pekte mot kysten av Åshíld, fandeøya, som endelig var innen synsvidde. Idet de rundet en svær odde, så de stadig mer av byen, og Dimyne speidet ivrig etter fander.

«Det er Skuldaheim, fandenes stolthet,» forklarte Askil. «En by med mye historie – og mye galskap. Ser dere tårnet? Brilgertine, heter det, det ble gitt til fandene sammen med øya på 6300-tallet.»

Dimyne stirret innover mot Skuldaheim. Rundt Brilgertine steg det røyk opp mellom husene, og hun kunne høre høye skrål og smell. Det hørtes ut som en by full av liv, men de var fortsatt for langt unna til å se innbyggerne særlig godt.

«Kan vi gå i land der?» spurte Trigg.

«Kanskje du får dra dit en annen gang, om du er heldig,» svarte Askil. «Men se her! Det var dette jeg egentlig ville vise dere!»

Han pekte ned i sjøen. Først forstod ikke Dimyne hva han pekte på. Hun myste lenge uti vannet, og det eneste hun så var det skummende havet, men så … Hun mistet fokuset, og da så hun dem: Gjemt blant de mange bølgene var hoder, grønnfargede hoder med mørke, dystre øyne; de var så dekket av tang og grønne sjøplanter at de nesten gikk i ett med havet. Men når Dimyne først hadde fått øye på dem, så hun flere og flere. Hun talte ikke mindre enn elleve vesener der ute i vannmassene.

«Hva er de?» hvisket hun.

«Drauger,» svarte Askil. «Vi vet ikke stort om dem – de slipper sjelden mennesker innpå seg. Man ser dem som oftest bare sånn som nå, når de kriger. Ser du han der som holder et spyd? Det er sjelden de kommer opp til overflaten med mindre det handler om en eller annen kamp.»

«De ser triste ut,» sa Briskir.

Askil nikket. «Vi skulle ønske de var villige til å snakke med oss. Havfolket, den andre intelligente rasen som bor i havet her, har heldigvis hørt på våre advarsler om Forbundet. Men draugene vil ikke lytte.»

«Havfolket?» sa Dimyne. «Havmenn og havfruer, mener du?»

«Stemmer,» sa Askil. «De bor i sundet mellom øyene Vén og Vél. Også et folk Forbundet lengter etter å fiske ut av sjøen.»

Dimyne kikket tilbake til Skuldaheim igjen, der en vogn uten hest eller fører kom dundrende nedover en brygge og gjorde et spektakulært byks i sjøen. Et sekund eller så senere kom en flokk menneskelignende vesener løpende, og alle som en kastet de seg i sjøen med skrik og saltomortaler. Dimyne hang over ripa for å se; hun hadde rukket å legge merke til at de hadde sterke hårfarger som matchet den lange, buskete revehalen. Fander!

«Så dere dem?» sa Askil ivrig.

«Stilig,» sa Trigg.

Dimyne holdt blikket festet på vannet. Fandene var som forduftet i sjøen, og så, plutselig, dukket de opp igjen, baksende og skrikende. Et par av dem hadde noe i hendene, og Dimyne gjettet seg til at de hadde reddet noe verdifullt fra vogna. Så klatret de lekent opp på brygga, og etter at en svarthåret fande hadde dyttet en rødhåret uti vannet igjen, forsvant de inn mellom husene.

Dimyne så på draugene igjen, som ble kastet rundt med bølgene. Hun kunne ikke forstå hvorfor noen skulle ønske å fjerne dem fra Tiladnen. Det var jo alle de merkelige skapningene som gjorde dette øyriket så fantastisk og så annerledes enn den verdenen Dimyne kom fra. En verden som stadig gled lenger bak i hukommelsen.

Den kvelden krøp Dimyne til sengs sent, og etter flere netter til sjøs sovnet hun nå lett. Men hun fikk ikke sove lenge.

«Våkn opp!»

Dimyne ble revet ut av søvnen av en hånd som grep hardt i skulderen hennes.

«Dere må opp! Vi har fått trøbbel.»

Kapittel X

I DYPET

Askil var vill og fremmed i blikket, fullstendig oppslukt av frykt, en type frykt Dimyne aldri hadde sett i et ansikt før. Briskir dukket opp like ved siden av ham, og så like skremt og forvirret ut som Dimyne følte seg.

«Hva er det?» mumlet Trigg fra hengekøya si. Erene hadde vekket henne.

«Trøbbel,» gjentok Askil, og dro Dimyne ut av køya. Uten å nøle slepte han henne og Briskir etter armene gjennom skroget på skuta. Erene fulgte like etter med en klynkende Trigg.

«Hvor er Vartynn?» spurte Dimyne.

«Sykestua,» svarte Askil kort. «Han er dårlig. Matforgiftning.»

De beveget seg ned i lasterommet. Takket være lyset fra månen kunne Dimyne se gjennom koøyene at de var nesten nede i havhøyde. Askil dro dem med seg forbi tauverk og vanntønner, til de var helt akterut. Han stoppet ved en luke i skroget.

«Hva er det som skjer?» hvisket Dimyne.

«Forbundet,» svarte Askil. «Skuta deres har signalisert til oss, de kommer til å komme om bord. Det var dette jeg fryktet.»

«Om – om bord?» stammet Trigg. «Skal vi gjemme oss her nede?»

«Nei.» Askil ristet på hodet. «De kommer til å ransake hele skuta. Hvert eneste lille rom. På jakt etter alt som er i strid med det skitne regelverket deres. Og selv om de ikke vet hvordan Maéls trillinger ser ut, kan dere stole på at de vil stille spørsmål. Et snev av mistanke er nok til at dere kan si farvel til Oden og trysfeldernes hovedkvarter. Og sollys, for den saks skyld,» la han mørkt til.

«Men hvor skal vi gjøre av oss?» sa Dimyne fortvilet.

Da åpnet Askil luka i skroget, som vippet ut over sjøen som en liten bro. Fullmånen gjorde at Dimyne kunne skimte vrakgods utenfor kysten av Åshíld.

«Gjennom her,» sa han. «Svøm til vraket. Gjem dere der til vi kommer tilbake etter dere.»

«Du kødder,» utbrøt Trigg.

«Absolutt ikke, du først.»

«Vi kan ikke bare hoppe i sjøen,» sa Briskir. Stemmen hans skalv.

«Ramne ga meg ansvaret for dere, og jeg har ikke tenkt å presentere dere for Jurkjil Frytilgor,» sa Askil hardt.

«Er han her?» hvisket Dimyne.

«Vet ikke, men dere får snart nok møte ham om dere ikke kommer dere ut av denne skuta!» Han så henne dypt inn i øynene, og la til: «Dimyne, jeg mener det.»

Hun svelget panikken som kjempet seg mot overflaten, og nikket. Med Erenes hjelp geleidet hun Briskir ut gjennom luka, og han kløv nedi vannet så lydløst som mulig.

«Ikke faen,» hvisket Trigg, som var nestemann, men da Dimyne stirret hardt på henne, krabbet hun motvillig ut av skroget og slapp seg ned i sjøen. «Kaldt!» hveste hun, men holdt lydnivået lavt.

Dimyne så tilbake på Askil og nølte et øyeblikk. Akkurat da hørtes et dunk: lyden av en landgang. Forbundet var på vei over i Bogs skute. Askil skvatt til av lyden, men beholdt fatningen.

«Vi henter dere,» sa han. «Jeg lover. Bare ikke få panikk, og vær stille. De kommer ikke til å oppdage dere med mindre dere lager lyd der ute.»

Dimyne nikket, og slapp seg uti vannet, hun også. Søsknene la på svøm mot vrakgodset, som lå femten–tjue meter unna. De svømte med hodet nesten helt under vann, og med varsomme bevegelser for ikke å lage plaskelyder. Dimyne våget å se seg tilbake mot seilskuta. Det var lys på dekk nå, og hun kunne skimte silhuettene av minst ti mennesker, men ingen så ut til å vende oppmerksomheten mot sjøen. Kommanderende stemmer fikk Bogs mannskap til å samle seg på dekk.

«At de ikke bare smeller sammen skallene på dem,» hvisket Trigg sint.

Trillingene kom fram til vrakrestene, og godt omringet av ødelagte tønner og løsrevne deler av skroget våget de endelig å se seg tilbake. Det var færre folk å se nå. Forbundet lette antageligvis under dekk. Dimyne kjente hjertet hamre i brystet.

De ble liggende i stillhet, og etter en liten stund begynte Briskir å hakke tenner. De ventet og ventet. Forbundets store skip lå fremdeles inntil Bogs lille seilskute.

«T-t-tenk om de har funnet noe,» skalv Briskir. «Noe – ja, du vet, trysfelderting? Askil hadde jo en masse papirer …»

«Ser du ingenting med det haukeblikket ditt, da?» hvisket Trigg.

«Ingenting spesielt,» svarte han. «De bare … spankulerer omkring. Forbundsfolket altså, mannskapet ser mer anspent ut. Men jeg tror det er mange under dekk.»

«Hysj,» sa Dimyne. «De har ikke funnet noe.»

Hun forsøkte å høres sikker ut, men kjente seg mer og mer bekymret, hun også. Dimyne myste mot skuta og hørte stemmer, men det var ikke råd å høre hva de sa. Det var ingenting som tydet på at noe hadde skjedd, men skulle det ta så lang tid? Tenk om Briskir hadde rett, tenk om Askil og de to andre ikke hadde rukket å skjule papirene sine?

Så hørte hun endelig tramping over landgangen, og langsomt gled Forbundsskipet ut fra Bogs skute. Snart var det på vei vekk fra dem. Bogs seilskute lå alene igjen i måneskinnet. Trigg ga fra seg en nervøs latter, og Dimyne smilte lettet. Frykten var endelig i ferd med å slippe taket.

Da grep Trigg begge søsknene i armene.

«Æh, ikke for å frike dere ut eller noe,» sa hun, «men jeg er temmelig sikker på at det er et eller annet under oss.»

«Hva mener du med under oss?» sa Briskir.

«Under oss!» bjeffet Trigg. «Som i et eller annet sted i det uendelig dype, ukjente havet rett under oss! Jeg kødder ikke!»

Hun begynte å kave i vannet.

«Ro deg ned,» sa Dimyne kjapt, men Triggs ord hadde gjort henne urolig også. «Jeg skal sjekke, gi meg et sek,» sa hun, og forsvant under.

Forsiktig åpnet hun øynene og lot dem venne seg til vannet. Månelyset trengte gjennom overflaten og gjorde at hun så søsknenes kropper. I området rundt dem var det – hun pustet ut – ingenting å se.

Så gløttet hun ned. Rett ned i dypet.

Der skjelnet hun så vidt en skygge bevege seg. En svær skygge.

Det var noe virkelig stort rett under dem. Men det var umulig å se hva, og Dimyne kjente frykten gripe seg.

«Okei,» sa hun mens hun var på vei opp, og spyttet ut sjøvann. «Ikke få panikk, men det er noe der. Briskir, du må se etter, jeg klarer ikke.»

«Hva?» Briskir ble blek.

«Du må se etter hva det er!» Hun ville gjerne høres rolig og ubekymret ut, men lyktes absolutt ikke.

«Okei, okei,» stammet Briskir, og hodet hans forsvant under vann. De få sekundene han var vekk, føltes som en evighet, og da han endelig dukket opp igjen, hadde Trigg fått nok.

«Hva er det for noe!» utbrøt hun. «Hva er det?!»

«Et – et dyr,» stammet Briskir. «Et digert et. Omtrent femti meter under oss.»

«Vi svømmer til skipet!» sa Trigg. «Fort, kom igjen!»

«Nei,» sa Dimyne kjapt, «Askil har ikke gitt oss tegn på at det er trygt ennå!»

«Så hvor foreslår du at vi gjør av oss?!»

«Ikke få panikk,» sa Dimyne igjen, vel så mye til seg selv. «Briskir, se hvor det er på vei hen. Det – det har sikkert bare svømt rett forbi.»

Briskir dukket under. Igjen føltes det som han var vekk en evighet, og havet var så unaturlig stille. Dimyne gløttet på Triggs bleke ansikt, og forsøkte å finne ord for å roe situasjonen, men da spratt Briskir opp igjen.

«Det – det ser ut som en drage!» nærmest ropte han. «Den har vinger og lang hale, og – og jeg tror den er på vei opp!»

«M-mot oss?» sa Dimyne.

«JA, for svingende!»

«Okei!» peste Dimyne og grep tak i søsknene. «Opp på noe drivgods. NÅ!» Hun kjempet seg gjennom vannet og fikk tak i en svær del av skroget, som hun uten vanskeligheter fikk slept bort til dem. Deretter lempet hun Trigg og Briskir opp på treverket, som nå truet med å synke.

«Trigg,» sa Dimyne. «Kan du lage et lite lysshow for oss? Lite,» gjentok hun, for Forbundsskuta var ennå ikke langt unna.

«Æh – selvsagt,» stotret Trigg, og dro de skjelvende hendene opp av vannet.

«Ikke ennå,» sa Dimyne.

«Hva? Hvordan vet du når … Er den nær?!» pep Trigg.

«Vent!» kommanderte Dimyne. Hun stakk hodet under vann igjen, og stivnet til. Nå så hun det også: Beistet var på vei rett opp mot dem.

Plutselig raste en enorm kropp forbi Dimyne, og et monster med lang hals, slangeaktig, turkist og med enorme tenner, kastet seg opp av havet med kurs mot Trigg. Hun reagerte lynraskt. Akkurat idet Dimyne kjørte både venstrefot og høyreneve alt hun kunne inn i kroppen foran seg, freste ti små flammer ut av fingrene på Trigg og rett i øynene på beistet, som utstøtte et hyl og hev seg rundt.

«Hvor er den! Hvor er den!» skrek Trigg i full panikk.

«Ti stille, de hører oss!» kjeftet Dimyne, mens Briskir stakk hodet under vann. Han kom opp sekunder etterpå.

«Jeg – jeg kan ikke se den lenger,» peste han.

«Hva er det med dere tre?» sa en rolig stemme.

De kikket opp. I baugen på skuta rett over hodene deres stod Askil og tittet bekymret ned på dem.

«Kom dere opp igjen,» sa han. «Havet er alt annet enn trygt.»

«Takk, det vet vi,» mumlet Dimyne idet skrogluka ble senket, og så kløv de om bord.

«Hvordan kan du ikke vite hva det var?» sa Trigg oppgitt da alle hadde pakket seg inn i varme tepper noen minutter senere.

«Jeg så den jo ikke,» sa Askil. «Så bare ilden. Og dessuten må dere venne dere til at det er ikke alt på Tiladnen man vet hva er.»

«Hittil har du visst påfallende lite …»

«Nå holder det, Trigg,» sa Dimyne.

«Hvis ikke beistet har noe navn, kan vi jo kalle det opp etter deg,» flirte Briskir og kikket bort på søsteren. «Monstro Ufordraglia.»

Trigg sendte ham et drepende blikk.

«Hvordan kunne du vite at det var noe under oss?» spurte Dimyne, som lurte på om Trigg hadde fått noen nye, uante egenskaper.

Hun hevet et øyebryn. «Hallo, har du aldri sett Haisommer?»

Briskir så på Askil med rynkede bryn. «Ble det noe bråk med Forbundet?»

«Nei, heldigvis ikke,» svarte Askil. Han speidet utover havet i den retningen Forbundets skute hadde seilt. Den var ikke lenger synlig i nattemørket.

«Ransakelsen var ikke så grundig som jeg hadde fryktet,» fortsatte Askil. «Det virket mer som om de ville se over mannskapet, de var mest opptatt av å ha kontroll på folk om bord.»

«De lette etter oss,» fullførte Dimyne.

«Det er det jeg tror.»

«Jeg trodde du sa det var ekstra farlig den natta vi kom, fordi de visste vi ville se annerledes ut og sånn,» sa Trigg. «Er det liksom livsfarlig hele tida?»

«Det er det,» sa Askil alvorlig. «Du må huske, Trigg, at de vet dere er her nå. De vil aldri slutte å lete etter dere, selv om det ikke lyktes dem å finne dere den kvelden dere kom. Nå leter de systematisk. Oppsøker mistenkte trysfeldere, ser etter tre ungdommer som ligner på hverandre …» Han ble stille. Nølte. «Antageligvis …» fortsatte han omsider, «antageligvis har de et visst signalement på dere. I hvert fall på Trigg.»

«Meg!?» utbrøt hun.

«Og de vet jo at du kan lage ild med fingrene,» la han til, noe krast. «Vi kan regne med at de sjekker området rundt Skådne først. Og sprer seg derifra. Vær på vakt. Ta dere jevnlig en kikk over skulderen.»

«Jeg forstår ikke,» sa Briskir. «Unnskyld, men det virker liksom så håpløst når du sier det på den måten.»

Askil rynket brynene.

«Hva skal vi passe oss for?» fortsatte Briskir. «Okei, vi vet litt om hva slags mennesker som blir Forbundsfolk, og vi vet at de leter etter oss, men hvordan kan vi vite når vi skal løpe?»

Askil smilte. «Det lærer dere.»

Kapittel XI

TVERS OVER KÆNDHÍLEN

De våknet til nok en dag med deilig vær, og Dimyne kjente seg lett til sinns, nattas dramatikk til tross. Mens trillingene og Askil spiste frokost på dekk, lød det jevnlig hånlige kommentarer fra mannskapet om Frytilgor og «gjengen hans»; det var temmelig opplagt hva de mente om Forbundet.

«Jeg trodde folk var redde for å gå imot Forbundet,» sa Briskir til Askil.

«Forbundet tramper på folks rettigheter, klart de er forbanna,» forklarte Askil. «Ja, de er redde også, men disse folkene jobber sammen, bor sammen – de kjenner hverandre, og jeg tror de alle er enige om hva de synes om det som skjedde i natt.»

«Vet de at vi hoppet i sjøen?» hvisket Dimyne.

«Nei.» Askil så alvorlig på henne. «Det skal de ikke vite, heller. Kun trysfelderne våre og Bog vet.»

Akkurat da kom Vartynn og Erene og slo seg ned hos dem. De forsynte seg av den vasne havregrøten som Dimyne nå nesten var blitt vant til.

«Jeg hørte dere fikk dere en svømmetur i natt,» sa Vartynn med et beskjedent smil.

«Ha-ha,» sa Trigg tørt.

«Er du frisk igjen?» spurte Briskir.

«Tror det,» nikket Vartynn. «Må ha spist noe bedervet kjøtt. Men jeg føler meg som en idiot, jeg gikk jo glipp av all moroa! Og jeg fikk ikke hjulpet dere,» la han til.

«Du satte i hvert fall en støkk i de Forbundsgutta,» lo Bog høyt, som akkurat da kom ned fra akterdekket. «Dere skulle sett dem! Krevde å få inspisere sykestua også, helt til de ble møtt av en kar som regelrett tømte hele magesekken utover gulvet!»

«De løp ut igjen,» smilte Askil.

«Jeg tror ikke jeg registrerte at de var innom engang,» sukket Vartynn, og så ut til å være kvalm ennå, antageligvis med matforgiftningen friskt i minne.

«Ingen fare,» sa Askil. «Vi hopper av i dag, så du slipper mer skipskost.»

«Hopper av?» sa Dimyne.

Askil nikket, og pekte mot nord. «Ser du ikke Kændhílen? Vi er i land i løpet av formiddagen. Ramne er nok spent på å møte dere.»

Dimyne forlot havregrøten og kløv opp i baugen. Over baugsprydet kunne hun se at de nærmet seg en rund øy med skogkledd sommerlandskap. Kændhílen. Øya i sentrum av Tiladnen, der de skulle møte Ramne for første gang. Dimyne lurte på hvordan han var. Var han hyggelig? Skummel? Hun følte plutselig at hun var litt redd. Og hva ville han mene om dem, barn av Maél? Han måtte ha enorme forventninger … Dimyne tenkte hun ville vært sprø om hun ikke var litt engstelig.

Skuta hadde vinden med seg den morgenen. Det var ikke gått mer enn en time siden frokosten da Bog og mannskapet hans manøvrerte dem inn til kaia i byen Vitugsno, som lå på sørsiden av Kændhílen. Dette var en mye større by enn Salm, og mens Bogs folk lempet varer i land, var det en smal sak for trysfelderne og trillingene å snike seg vekk inn i byen, uten at noen så ut til å legge merke til dem.

I Vitugsno som i Halladner sydet det av liv, men Vitugsno var likevel ganske annerledes. Det Askil hadde sagt om de ulike byenes spesialiteter, kom tilbake til Dimyne da hun så seg rundt: Dette var en sommerby, men det var ikke jordbruk de livnærte seg av her, det var metall. Overalt var det smeder og jernhandlere, og røyken fra smiene lå tjukt i gatene. Folkene var robuste og hadde skitne klær og hender. Vitugsno var en industriby. Og den grå, naturløse byen møtte ikke Dimynes forventninger til en sommerøy.

«Selv om dere ser ut som oss nå, strengt tatt,» sa Askil alvorlig der de beveget seg gjennom sentrum, «kan vaktsomme øyne avsløre dere. Trigg, for eksempel,» la han hardt til, for Trigg hadde akkurat dratt fram iPoden.

«Ærlig talt,» bjeffet Dimyne og røsket øreproppene ut av hånda til søsteren. Furtent la Trigg iPoden tilbake i lomma.

«Egentlig burde dere latt sånt ligge igjen i Halladner,» sa Erene. «Alt som ikke er herfra.»

Dimyne nikket skyldbetynget; hun hadde vært den som lot Trigg beholde tingene sine. iPoden, genseren med Opeth-logoen … Kanskje var det best å gi slipp på alt? Men hun ville ikke være for streng med søsteren, i frykt for et nytt utbrudd. Trigg hadde vært nesten urovekkende medgjørlig de siste dagene, og Dimyne ville ikke utfordre skjebnen.

«Hvor skal vi?» spurte Dimyne lett, i et forsøk på å endre tema. Hun så seg rundt blant innbyggerne i Vitugsno, og spekulerte på hvordan Ramne så ut, og hvor han ville gjøre av seg i en så stor by. Var det Forbundsfolk her? Visste de hvem han var, eller hvordan han så ut?

«Til Dun,» svarte Askil kort. Han speidet rundt seg, han også, og virket nervøs.

«Dun?» gjentok Briskir. «Hva er det?»

«En by,» sa Vartynn, og dro fram Dimynes kart fra sekken hennes. Han pekte på Kændhílen, og der, mot nord – helt på den andre siden av øya – stod det Dun med små, elegante bokstaver.

«Er ikke Ramne her?» utbrøt Dimyne og bråstoppet.

«Skal vi gå tvers over hele øya?» pep Trigg.

«Kom her,» bjeffet Askil, og dro plutselig hele følget med seg inn i en stall. Han forsikret seg om at det ikke var andre til stede, og så alvorlig på de fem rundt seg.

«Ikke si navnet hans høyt i hytt og vær,» sa Askil, og så strengt på Dimyne et øyeblikk. «Vi er ikke på Skådne lenger, dette er et mye farligere område. Nesten en fjerdedel av innbyggerne i denne byen er høyst sannsynlig Forbundsfolk, både høyt og lavt på rangstigen. Resten av folket her er også troendes til å sladre til dem.»

Dimyne kjente et sug i brystet.

«Så,» fortsatte Askil, litt roligere, «vi tar dette pent, okei? Kommer oss gjennom byen og ut på landet, der vi forhåpentligvis er tryggere. Dere tre,» sa han og så på trillingene, «ikke si noe, ikke gjør noe, ikke engang pust unormalt. Ikke si noen navn eller steder, ingenting. Det gjelder oss alle, for øvrig. Og ja, vi skal tvers over hele øya. Det er risikabelt, det er langt, og vi har dårlig tid.»

«Når har du avtalt med Ramne?» spurte Vartynn.

«1. pretje,» svarte Askil.

«Ja, da har vi dårlig tid,» mumlet Erene.

«Kommer han ikke til å vente på oss?» spurte Dimyne. «Hvis vi ikke rekker det?»

«Ramne er aldri lenge på samme sted,» svarte Askil. «Forbundet kjenner ham godt, og han har personlig støtt på baron Frytilgor flere ganger. Han er alltid på vandring, og risikerer alltid å bli forrådt. Belønningen er stor for de som utleverer ham, og straffen enda større for de som holder ham skjult. Nei, han kommer ikke til å vente.»

Det ble en ubehagelig stemning i følget. Da Askil ledet dem videre gjennom Vitugsno, sa ingen ett ord, og Dimyne ble gående og se nervøst rundt seg på de grove ansiktene til folk, som skulte mistroisk på henne. Synet av de slitne arbeiderne gjorde ikke stemningen bedre.

Snart var følget ute på landeveien, stadig uten at noen ville snakke. Åkre og enger strakte seg i alle himmelretninger, og bare en sjelden gang passerte de hus, eller støtte på folk. Smogen fra Vitugsno var vekk, og endelig oppdaget Dimyne at det var sommer her: Landskapet var grønt og frodig, og det duftet fuktig natur. Høyt gress og markblomster vokste langs grøftekanten. Flokker med fargesprakende fugler flakset omkring dem, og svarte ekorn pilte rundt i de store fikentrærne. Også her vokste det bonsaitrær mellom røttene. Disse hadde løv, men løvet var like hvitt som stammen. Dimyne tippet det var fordi de svære fikentrærne ikke slapp sollyset igjennom.

Etter en stund virket det som om alles humør ble løftet av sommerværet, til og med Askils.

«Okei, ut av skammekroken,» sa han med et smil en gang utpå ettermiddagen. «Jeg mente ikke å skremme taleevnen ut av dere.»

«Jeg lurer på noe,» sa Briskir straks, og Dimyne måtte også smile. Briskir hadde antageligvis hatt mange spørsmål på tunga helt siden de gikk i land, og måtte nesten ha kokt over av å tie stille så lenge.

«Ja?»

«Om Forbundet,» fortsatte Briskir. «Hvordan går de fram nå? Jeg mener, hva gjør de for å finne oss? Henger de opp plakater med beskrivelser, setter de ut vaktposter, eller …?»

«Det er vanskelig å si for sikkert,» svarte Askil. «De har aldri vært ute etter noen på en sånn skala før, med unntak av Ramne.»

Dimyne fikk grøsninger.

«Men vanligvis, hvis de leter etter noen, sprer de detaljene på tvers av øyene. Via sendebud, eller røykkuler, hvis de har.»

Røykkule, var det den het, gjenstanden Jostein hadde brukt til å kontakte Askil, og som nå lå tungt i sekken til Dimyne.

«Deretter er alle på utkikk, hele døgnet,» fortsatte Askil. «Men de er jo fremdeles vanlige folk, med jobber og plikter, så det er få som slipper alt de har i hendene og seiler Tiladnen rundt etter dere. Men alle er som sagt på utkikk, og jeg vil tro Frytilgor har utlovet en svært høy dusør på dere, så dere bør regne med at noen dusørjegere vil dukke opp etter hvert.»

«Så Forbundet har ikke noen strategi? Ingen soldater som marsjerer gatelangs?» sa Trigg.

«Strategien er der, og den er effektiv,» svarte Askil. «Forbundets ord sprer seg til alle kroker på Tiladnen. Folk får høre om strenge straffer, skulle de skjule dere, og store dusører, skulle de sladre på dere. Vi må holde oss unna folk, så sant vi kan.»

«I Vitugsno så jeg noen med hest og vogn,» sa Trigg, og Dimyne kunne gjette seg til hvor dette bar hen. «Hvorfor går vi til fots hele tida?»

«Vogn stikker seg ut,» svarte Askil enkelt. «Går man til fots, er det lettere å skjule seg. Dessuten har de færreste råd til hest og vogn. Folk flest bruker beina.»

«Hvordan er det mulig at vi ikke er blitt tatt ennå, hvis Forbundets metoder er så effektive som du sier?» spurte Dimyne.

«Helt ærlig?» sa Askil. «Jeg tror den eneste grunnen er at ingen vet hvordan dere ser ut. Ikke ordentlig, i hvert fall – de vet om håret til Trigg, ville jeg tippe, og ilden hennes. Vi kan prise oss lykkelige over at dere ikke er eneggete,» la han til.

«Flere grunner til at det er en god ting,» sa Trigg, og blunket ertende til Briskir.

«Vi er også heldige,» sa Askil, «fordi dere tilsynelatende ikke har arvet noen av Maéls synlige trekk.»

«Hva mener du?» spurte Dimyne.

Askil smilte. «Fikk aldri Jone fortalt dere det? Moren deres var gjennomsiktig.»

Dimyne bråstoppet.

«Hæ?» ropte Trigg.

«Gjennomsiktig?» sa Briskir. «Som i … gjennomsiktig?»

«Ikke helt,» smilte Askil. «Jeg har aldri sett det selv, men jeg hørte historiene. Hun var visst delvis gjennomsiktig, men ikke så mye at det var direkte distraherende,» lo han. «Og så gnistret øynene hennes.»

Trigg så drømmende ut, og Dimyne måtte smile. Hun likte tanken på utseendet til moren, og hun likte at Trigg endelig så ut til å føle en kobling med henne.

Det ble en ny dag med vandring. Vartynn var innom en gård og kjøpte mat, og Erene ble med ham som bærehjelp. Ellers støtte de ikke på folk, og i motsetning til på Skådne ble det ikke trøbbel på veien. Trigg, rastløs som vanlig, tok til å skråle høyt på en Green Day-låt, og Dimyne måtte dempe henne; Dominated Love Slave var ikke akkurat Tiladnen-vennlig. Etter det var Trigg overraskende medgjørlig, og holdt seg til nynning.

Dimyne tenkte at trysfelderne måtte være lei av spørsmål nå, men i stallen i Vitugsno fikk hun ikke spurt om hva 1. pretje var, og nå klarte hun ikke å dy seg. Hun spurte Vartynn, som gikk ved siden av henne.

Han smilte. «1. pretje er en dato.»

Briskir ble øyeblikkelig interessert. «Dato? Så – dere har en tidsregning?»

«Så klart,» sa Vartynn, «hadde dere ikke det der dere kommer fra? Vi befinner oss i år 7677, og i dag er den 32. odrïmme. Odrïmme er tredje måned i året, og den 1. pretje er fire dager til.»

«Når er samlingen til Forbundet?» spurte Dimyne. «Den Ramne vil vi skal … ta del i?»

«Den 19. pretje,» svarte Askil. «Om litt over to uker. Så vi har ikke mye tid på oss, hvis dere skal være klare til det. Jo før vi kommer oss til Møyland, desto bedre.»

«Hvor mange måneder har dere? Og hvor langt er året?» spurte Briskir ivrig.

Vartynn lo. «Jeg skal lage en liste over månedene til dere. Det er sytten av dem. Og en måned er som regel på trettifem dager, så da kan du vel regne ut hvor langt et år er.»

Dermed tok Dimyne og Briskir til å pugge månedene på Tiladnen, med Vartynns hjelp, og de fortsatte å høre hverandre i den tiladniske kalenderen hele ettermiddagen.

Så langt det var mulig sørget Askil for å holde dem vekk fra de store landeveiene. Han ledet dem gjerne gjennom små skogholt og over sletter for å unngå folk. Om kvelden, etter å ha passert en liten bygd ikke langt fra vestkysten, plumpet Trigg i en myr og ble våt opp til låret, og da slo de like godt leir for natta.

Dette var trillingenes første utendørs overnatting på Tiladnen, og idet Erene fyrte opp bålet, slo det Dimyne at her var det ikke snakk om telt og soveposer. Askil og Vartynn dro fram seks tynne ullpledd fra sekkene sine, akkurat store nok til at man kunne ligge på dem og dekke seg. Skulle det begynne å regne, hadde de ikke annet ly enn greinene fra det nærmeste grantreet, og idet Vartynn og Erene la ryggsekkene sine under pleddet som hodepute, innså Dimyne bittert at hun ville bli stiv i nakken morgenen etterpå.

Trigg, kjapp i tankegangen, røsket til seg sekken til Jostein før Dimyne fikk reagert, og dyttet den på plass under pleddet sitt.

«Hvorfor skal du …» begynte Dimyne.

«Fus,» sa Trigg, og la seg til å sove.

«Her,» sa Askil, og rakte fram sekken sin. «Ta min, du.»

Dimyne så på ansiktet hans i lyset fra bålet og måtte smile. «Takk. Men hva med Briskir?»

«Ingen fare,» sa broren. «Jeg holder vakt.»

«Skal du la være å sove igjen?»

«Jeg er ikke trøtt,» svarte han.

Dimyne snek seg litt nærmere. «Er du fremdeles redd for mareritt? Så ille kan da ikke den drømmen ha vært?»

«Jeg vet ikke hva det er,» svarte han. «Det hadde ikke noe med hva jeg drømte å gjøre, det er jeg sikker på. Men jeg fikk en følelse … Som om – nei, jeg vet ikke helt …»

«Si det,» ba Dimyne.

«Som om det var sant,» sukket Briskir. «Som om det jeg drømte, var virkelighet. Men jeg så jo bare denne mannen, vet ikke engang hvem han var, og jeg så ikke hva han gjorde eller hvor han var – alt rundt var liksom tåkete. Likevel … jeg tror det var sant.»

Dimyne så bekymret på ham, men hun hadde ikke annet valg enn å legge bekymringene til side. Nå var hun ikke i tvil. Briskirs mangel på søvn var mer enn bare redsel for drømmen; det var en evne. Han trengte ikke søvn. Kanskje var ubehaget ved drømmen et tegn på at han ikke lenger kunne sove? I så fall –  valgte han å ikke sove, eller var det slik at han ikke lenger klarte?

Motvillig sovnet Dimyne ikke lenge etterpå. Men hun drømte om broren.

Neste dag fortsatte de mot Dun, og Kændhílens landskap ble mer variert. Veien de fulgte, svingte på ettermiddagen, og endte i en by Askil sa de måtte ligge unna. Dermed forlot de veien der den snirklet seg langs et steinete fjell, og til Triggs voldsomme protester begynte de en slitsom klatretur over fjellet. Slitsom for alle unntatt Dimyne, selvsagt, som ikke hadde noen problemer med klatring. Turen var likevel verdt det, for da de nådde toppen, hadde de en fantastisk utsikt: De kunne se store deler av Kændhílen, blant annet Vitugsno. Mot nord lå Dun, men landskapet var fullt av åser og daler, så byen var ennå ikke synlig. Men Askil pekte fornøyd ut Møyland, som de så vidt kunne skimte i horisonten.

De var på vei ned på den andre siden av fjellet da Dimyne plutselig ble var lyder et stykke foran dem.

«Hva er det?» spurte Briskir.

«Sannelig om jeg vet,» svarte Dimyne. Hun stoppet et par meter unna en fjellskrent og lyttet. Noe raslet rundt i steinene der nede. «Askil, hva slags vesener lever her oppe?»

Han trakk på skuldrene. «Ingen som jeg vet om.»

Dimyne gikk varsomt noen skritt fram, og tittet over skrenten.

Der, på platået nedenfor, myldret det av katter i alle farger og fasonger. De løp elegant forbi og var vekk på et øyeblikk. Dimyne ble stående på kanten av skrenten og speide etter dem, der de snirklet seg bortover rundt fjellet.

«Katter i flokk?» sa Briskir forbauset.

«Det hender de reiser sammen,» sa Erene. «Men vi vet ikke helt hvorfor. De kan snakke med oss, men det er sjelden de gjør det. Snørrhovne dyr.»

«Men smarte,» innskjøt Vartynn. «Forhåpentligvis vet de å unngå Forbundet.»

Dimyne gløttet etter katteflokken og håpet det var tilfelle.

De kom seg ned fra fjellet og fortsatte turen over lange gressletter. Askil spådde at de ville komme fram til Ramne om et par–tre dager, og Dimyne kjente seg nervøs igjen. Hva skulle skje videre? De skulle til Oden på Møyland, og ligge i intens hardtrening før et eller annet angrep mot Forbundet, som skulle ha et møte den 19. pretje. Hva forventet egentlig trysfelderne at trillingene skulle bidra med?

De slo leir i en tett skog omtrent en mil fra kysten, og innen bålet var tent og pleddene spredt utover, hadde Trigg, som helt siden klatreturen hadde bygd opp et realt temperament, nådd bristepunktet.

«Jeg – orker – ikke – MER!» peste hun rasende. «Jeg er så lei av å gå! Jeg vil vaske håret! Og barbere meg under armene! Og bruke deodorant! Og jeg vil høre på musikk,» la hun til, og stirret hatsk på Dimyne, med store poser under de rødsprengte øynene. «Og jeg vil ha en tjukk madrass og pute og sove til halv tre …! Vær så snill,» pep hun og grep Askil i skjortekragen, «jeg må få gjøre noe normalt! Ellers blir jeg gal! Jeg lover, jeg tar ikke ansvar for det monsteret jeg kommer til å bli!»

«’Kommer til å bli’?» kommenterte Briskir tørt.

«Og DU!» gneldret Trigg, med en dirrende pekefinger i brorens ansikt. «Pass deg, ellers svir jeg hull i det teite supersynet ditt! Slutt å være så forbanna fornøyd med alt mulig! Blir dere ikke GÆRNE!?» ropte hun til søsknene.

«Okei, okei, ro deg ned,» sa Vartynn, og satte seg hos Trigg med en arm rundt skuldrene hennes. «Denne skulle jeg egentlig spare, men … siden du har det så fælt.»

Han strakte hånda ned i lomma, og dro opp noe innpakket i gråpapir.

«Jeg plukket den med meg da vi handlet mat,» forklarte han. «Til kanskje nettopp en slik situasjon.»

Trigg tok imot gjenstanden med skjelvende hender, og brettet ut papiret. Inni lå en liten, mørkebrun firkant.

«Sjokolade?» hvisket Trigg med ærefrykt. «Har dere sjokolade?»

«Dyre saker,» sa Askil alvorlig, men Dimyne kunne se han fleipet. «Ikke lett å få tak i. En ordentlig sjeldenhet, den du har der.»

«Å, hellige skaper,» pep Trigg og brakk løs en bit av den harde, mørke sjokoladen. Hun smakte på den, så skeptisk ut et sekund, før det lød et høyt sukk.

«Var den god?» ville Briskir vite.

«Ikke akkurat Freia, men det beste med Tiladnen hittil,» hvisket Trigg drømmende, og gomlet lykkelig.

«Og i morgen blir det bedre,» sa Askil fornøyd, og la seg til rette.

«Hva mener du?»

«Vent å se,» smilte han, og blunket til henne.

Kapittel XII

ENGRELNES DAL

«Jeg trodde det skulle bli bedre i dag,» klaget Trigg.

«Og det blir det,» sa Askil. «Vær litt tålmodig.»

De hadde stått opp tidlig, og fulgt gresslettene til de kom til nok et fjell. Briskir hadde lurt på hvorfor de ikke gikk rundt, men da hadde Askil bare sagt at dette var noe de garantert ikke ville gå glipp av.

Det var en varm dag, og støle ledd og muskler etter gårsdagens klatring gjorde at denne turen ble enda tyngre. Men ikke for Dimyne. For henne var fysisk aktivitet fortsatt like lekende lett; det var som om hun ble ruset, og hun nøt hvert sekund av klatringen. Trigg ble irritert over søsterens begeistring, og til og med Briskir virket gretten idet de nærmet seg toppen.

«Ingen fare,» sa Askil, «det vil være verdt det. Se!»

For akkurat da nådde de toppen av fjellet, og kunne speide utover landskapet foran seg. Det var et syn hinsides noe Dimyne hadde opplevd: Under dem lå en nydelig, grønn dal med brede gressletter, skoger og klynger av trær. Et idyllisk vann glitret i sollyset midt i dalen, og nedover fjellveggen i bakgrunnen raste en enorm, bred foss. Det tok pusten fra Dimyne, som tenkte at dette måtte være det vakreste stedet på hele Tiladnen.

«Wow,» hvisket Briskir.

«Eller hva?» sa Askil fornøyd. «Jeg har bare vært her én gang før, men jeg har alltid hatt lyst til å komme tilbake.»

De ble stående og stirre utover, lenge. Det var nesten ikke mulig å ta blikket vekk. Dimyne var trollbundet av fossen, som buldret kraftig nedover fjellsiden. Det brusende vannet dekket området rundt med hvit tåke. Den lignet på noe Dimyne hadde sett på et bilde en gang: Kaieteur-fossen i Guyana. Men denne så ut til å ha et enda større fall, og å se en foss i virkeligheten var ikke det samme som å se en på et bilde.

«Kom igjen,» sa Askil, og ledet an ned den gresskledde skråningen, «det er mer å se på. Bli med ned i Engrelnes Dal!»

Det var det frodigste stedet Dimyne hadde sett i hele sitt liv. Overalt støtte de på små dyr eller fargerike planter. Insekter surret rundt hodene på dem, og lufta var fuktigere enn på resten av Kændhílen.

«Er det mulig?» mumlet Briskir. «Et eget klima, nede i en dal?»

«Tydeligvis,» lo Dimyne.

Det var mer kronglete å klatre ned enn opp, men denne gangen klarte ikke Dimyne å holde igjen. Hun spratt nedover i forveien for å ta inn omgivelsene. Det var så mange inntrykk, så mye å se på. Hun klarte nesten ikke å velge, for fokuserte hun på én ting, gikk hun glipp av noe annet.

«Se!» ropte Trigg og pekte. Nede på sletten løp en flokk villhester. Dimyne syntes også hun så store, merkelige fugler i de nærmeste trærne.

Vel nede fra fjellet gikk følget gjennom dalen i taushet; de var altfor opptatt med å se seg rundt. Gresset de gikk gjennom, var høyt, og her og der stakk store liljer fram. Sommerfugler danset fra blomst til blomst, og da de nådde en liten bøkeskog, fikk Dimyne på nytt se Kændhílens svarte ekorn hoppe fra grein til grein. Hun speidet inn mellom trærne, i håp om å få se flere av Tiladnens intelligente raser. Hun så aldri noen fander, men mente hun fikk øye på noe som måtte være en faun – bar overkropp, lange, buede horn og hover til føtter var vanskelig å ta feil av. Litt senere på dagen, da de passerte en liten myr, rakk Briskir akkurat å se et brunt hode med gule øyne dukke under. Askil forklarte at det var en nøkk, og at man sjelden så mye til dem. De var svært sky, og svært hemmelighetsfulle.

«Det er så mye liv her,» sa Dimyne til Askil, «men ingen mennesker. Hvorfor?»

«Håpløst utilgjengelig,» forklarte Askil. «Mye natur, ingen veier, store fjellskrenter å klatre over. Men jeg ville vise dere denne dalen, slik at dere skulle få se litt av det Frytilgor ønsker å ødelegge.»

«Denne dalen?» utbrøt Trigg. «Vil han ødelegge dette?»

«Denne dalen er full av raser Forbundet ser på som mindreverdige,» sa Askil. «Intelligente, ja visst, men ikke mennesker, og dermed uverdige. Og hvordan utrydder man dem? Man ødelegger hjemmet deres. Forbundet har ikke noe til overs for denne dalen, den representerer alt de hater. Får de det som de vil, blir den satt fyr på en dag.»

«Så forferdelig,» sa Dimyne. Hun kunne ikke forstå hvorfor noen ville ødelegge alt dette. «Hvorfor heter den Engrelnes Dal?» spurte hun, for å skifte tema.

«Engrelne er en gud,» svarte Askil. «Guden for lidenskap. Dalen er oppkalt etter ham. Engrelne er svoger til Céndel.»

«Gudedronningen,» mumlet Dimyne. «Hvor er disse gudene nå? Hvis de ikke lenger befinner seg på Tiladnen?»

«Langt nede i havdypet. Under havet, tror man. Det er ikke godt å si. Et sted der nede ligger Tjeldúm’su Ølonu, guderiket. Midt i ligger Céndels palass. Så sies det.»

«Hvordan er gudene?» undret Briskir.

«Fyllesvin, hele gjengen!» sa Erene. «Umoralske gærninger, det er ikke mye hellig ved dem. Vanskelig å vite hva Forbundet tenker på. Engrelne er en av de få som verken er resultatet av utroskap eller har vært utro selv.» Hun fnøs.

Dimyne måtte smile. De tiladniske gudene minnet veldig om de greske og norrøne.

«Kan du mye om gudene?» spurte Dimyne og kikket bort på Askil.

«Helt gjennomsnittlig, tenker jeg,» svarte han. «Vi kan alle litt, det er en del av kulturarven vår. Og de er jo der ennå, selv om de ikke har noen makt. Jeg vet for eksempel at Engrelnes mor er Feéla, guden for ondskap og trolldom. Et skikkelig bøllefrø,» smilte han.

«Ja, og Erkel er faren,» la Erene til, og lo. «Guden for selvmedlidenhet!»

«Kødder du?» sa Dimyne. «Finnes det en egen gud for selvmedlidenhet?»

«Det finnes en gud for nesten alt,» sa Askil. «Vi har guder for menn, kvinner, sønner, døtre, for saltvann og ferskvann, for kunst og for – ja, for ironi! Som sagt, nesten alt.»

«Hva var mamma gud for?»

Askil var taus et øyeblikk, og smilte til Dimyne idet han svarte: «For mystikk. Ramne trodde det var derfor dere ville få så uforutsigbare evner. Det var alltid umulig å vite med Maél, hun hadde uante krefter så lenge gudene ennå herjet.»

«Okei,» sa Trigg og gliste, «så hvis vi hadde vært barn av for eksempel Erkel, hadde vi bare syntes utrolig synd på oss selv hele tida?»

Da lo Askil, og stemningen lettet.

«Finnes det noen oversikt over disse gudene?» spurte Briskir. «Jeg vil gjerne lære mer.»

«I gudeboka, Årtjeld’Ilde,» svarte Askil, «men den er kjempesvær, så jeg …»

Han stoppet brått å snakke, og frøs til. Dimyne fulgte blikket hans.

Foran dem lå det som en gang måtte ha vært en nydelig, liten skog. Nå var det bare aske og døde trestammer igjen.

Ingen sa noe. Dimyne så Askils ulykkelige ansiktsuttrykk, og skjønte straks hva som var galt: Dette skyldtes ikke noen tilfeldig skogbrann. Noen hadde brent ned området.

«Det bodde en nymfeflokk her,» sa Askil. «Nesten tretti stykker.»

«Kanskje de kom seg unna?» foreslo Trigg. Omtanken hennes rørte Dimyne. «Nymfene, kanskje de flyktet?»

«De ville aldri forlatt hjemmene sine,» sa Vartynn. «Og de er så små, de er helt forsvarsløse mot en flokk mennesker med fakler. Det er ikke tvil om hvordan dette endte.»

Askil stirret hardt på den ødelagte skogen. Spådommen hans fra tidligere – Får de det som de vil, blir den satt fyr på en dag – føltes plutselig sann.

Resten av turen gikk de raskt, og stort sett i stillhet. Da de nådde fossen i enden av dalen, ledet Erene dem til en skjult tunnelåpning like ved fossefallet. Vanligvis ville Dimyne vært stormforelsket i noe så romantisk som en hule bak en foss, men hun hadde nymfeskogen i friskt minne. Vel ute av tunnelen fortsatte de vandringen på Kændhílens landeveier. De gikk noen timer til før mørket falt, og slo leir straks de fant et passende bortgjemt sted.

Stemningen var tung, og Askil virket opprørt ennå. Dimyne våget ikke å si noe til ham, visste ikke hva hun skulle si, om hun så hadde fattet mot til det.

Det ble gjort opp bål, og de spiste kveldsmat. Askil og Erene satt litt unna bålet og hvisket, og Dimyne tok seg selv i å være litt nysgjerrig. Hun ble imidlertid distrahert av Vartynn, som sluttet seg til henne ved bålet.

«Ikke la deg skremme av alt hemmelighetskremmeriet,» sa han. «Vi visste bare ikke om dette. De spekulerer i hva det betyr. Vi har ikke sett noe lignende på lenge.»

«Har de brent ned skoger før?» spurte Dimyne. «Drept nymfer?»

«Utvilsomt,» sa Vartynn. «Men aldri i Engrelnes Dal. Og Forbundet har tidligere ikke vært så åpenlyst brutale. Forbundets forbrytelser er som regel mer – tja, elegante, om du vil. Å brenne en skog i Engrelnes Dal er spesielt. Mulig det er noen pøbler som ønsker å imponere, ønsker å bli medlemmer.»

«Kanskje de vokser?» spurte Dimyne. «Forbundet, altså.»

«Jeg er redd for det,» sa Vartynn, og speidet inn i bålet. «Vi føler oss iblant så maktesløse. Prøver alt vi kan, og likevel er det som om vi tar ett skritt tilbake, mens Forbundet tar to skritt fram. Vi er takknemlige for å ha dere her, ikke misforstå, men plutselig jakter de mye tettere på oss enn før. På toppen av alt har en eller annen forræder infiltrert oss for å hevne seg på faren deres.» Han ristet på hodet. «Jeg mener ikke å gjøre deg fortvilet, men … Vinden må snu snart. Det er bare det.»

Dimyne nikket, og gløttet bort på Askil og Erene igjen. De hadde avsluttet samtalen, og så ut til å ta kvelden. Trigg hadde allerede sovnet, og nå la også Vartynn seg til rette. Briskir satt som vanlig rolig og årvåken ved bålet. Snart krøp også Dimyne under pleddet, og sovnet momentant.

Midt på natta våknet hun. Halvmånen kastet lite lys over leiren. Svake glør fra bålet framhevet en silhuett som beveget seg mellom de sovende. Noen tråkket rundt ved hodet til Trigg, men Dimyne klarte ikke å se hvem. Hun slo seg til ro med at det måtte være Briskir, siden de andre i følget lå på bakken og sov rolig.

Dagen etter kunne de igjen se kysten. De fulgte en landevei mot vest, og Vartynn pekte på kartet hvor på øya de befant seg. Hvis alt gikk etter planen, ville de nå Dun, og treffe Ramne, dagen etter.

På ettermiddagen tok en regnskur til å følge dem, og de gikk i klissvåte klær et par timer før sola dukket fram igjen og gjorde et forsøk på å tørke dem. En snau time etter at regnet sluttet, la Dimyne merke til at landskapet hadde forandret seg: De bratte klippene langs kysten strakte seg langt innover øya, og veien snirklet seg mot øst igjen, der den snart ble klemt inne mellom skjærgården på den ene siden og et enormt, uvennlig berg på den andre.

«Jeg ser en by,» sa Briskir.

Ingen av de andre så noen by ennå, men Askil virket ikke overrasket. Og ganske riktig, rundt en time senere kom konturene av hus til syne mellom klippene og berget.

«Dette er Menen,» sa Askil.

«Jeg trodde vi skulle unngå byene,» sa Dimyne.

«Vi må innom Menen,» forklarte Askil. «Det finnes ingen annen vei, berget er for farlig å manøvrere seg over. Og å gå rundt ville tatt for lang tid.»

«Er det mye Forbundsfolk der?» spurte Trigg. «Jeg mener, er det trygt?»

«Jeg håper det.»

Snart var de på vei inn i byen. Askil hadde instruert dem slik han gjorde i Vitugsno, og trillingene gjorde det de kunne for ikke å vekke oppmerksomhet. Dimyne følte seg allikevel som en blinkskive. Var det å spasere rett gjennom byen virkelig det tryggeste? Forbundet hadde jo kun kjennskap til hvordan Trigg så ut, ikke Dimyne og Briskir, og her var det masse mennesker overalt, men likevel … Dimyne gløttet bort på Trigg, som hadde gjemt håret under hetta. Hun virket også redd. Men de måtte stole på Askil. Han hadde tross alt klart å holde sin egen identitet skjult for Forbundet i årevis, og holdt Ramne unna fangenskap. Han var deres beste sjanse.

Det var heldigvis lett å forsvinne i den folkefulle byen. De kom seg gjennom hovedgatene uten vanskeligheter, og snart stilnet aktiviteten. Da de nærmet seg den andre enden av Menen, øynet Dimyne et håp om at de skulle komme helskinnet gjennom dette også. Strøket de gikk i, virket trygt og rolig. Det måtte være et boligstrøk; her var det ingen salgsboder eller butikker, bare store, velholdte hus og små familier som var ute på tur. Det kunne minne om en rik forstad, og Dimyne kjente seg rolig. Derfor skvatt hun til da Askil plutselig bråstoppet. Han vinket alle med seg rundt et hjørne, og tittet forsiktig ut igjen.

«Der,» sa han.

Noen meter foran dem stod en gruppe på fem menn i mørk finstas. Det foregikk åpenbart noe i vertshuset bak dem, og snart kom tre jenter ut. Den ene, som så ut til å være fem–seks år eldre enn Askil, havnet i prat med en av de mørkkledde.

«Drekjild,» hvisket Erene. «Det er Drekjild!»

Dimyne ville spørre henne hva hun mente, men våget ikke å åpne munnen.

Nå tok mannen jenta i armen. Han virket hyggelig, men bestemt, og Dimyne fikk følelsen av at den hyggelige tonen ikke var toveis. De andre mennene fortsatte å prate et par minutter, så virket det som de fikk dårlig tid, og nikket til avskjed. De tok med seg jenta, og selv om Dimyne ikke hørte noen høylytte protester, var kroppsspråket til de to gjenværende venninnene nok til å forstå at noe var galt.

Snart var de fremmede og jenta vekk, og venninnene forsvant hviskende inn i vertshuset igjen.

«Hun ser vi ikke igjen,» sa Erene.

«Kom,» sa Askil, «vi må skynde oss.»

De småløp gjennom gata, forbi vertshuset og videre mot utkanten av byen. For hvert kvartal kikket Askil seg nøye om i alle retninger, men så ikke ut til å finne det han lette etter. Så, ved nest siste kvartal, bråstoppet han igjen. Dimyne fulgte blikket hans, og så de fem mystiske personene lede jenta inn i en mørk, men staselig murbygning.

«Vartynn, Erene,» sa Askil. «Ta med dere Trigg og Briskir ut av byen. Dimyne og jeg kommer etter.»

«Skal du …» begynte Erene, men Askil ristet på hodet. Til Triggs furtne protester hastet de andre av gårde, og Askil vendte seg mot Dimyne.

«Jeg trenger din hjelp,» sa han alvorlig. «Hvor sterk er du egentlig?»

Kapittel XIII

GUDENES TEMPEL

«Vi kjenner Drekjild,» forklarte Askil, idet de snek seg rundt det toetasjes murhuset til en øde bakgård. Fire gitterdekte vinduer i hver etasje vendte ut mot plassen. «Hun er …»

«… en av oss,» fullførte Dimyne. Hun hadde allerede forstått det, og også hvem som hadde hentet henne. Det var som Askil hadde sagt: Etter hvert bare visste man hvem de var.

«Stemmer.» Askil kikket forsiktig inn gjennom ett og ett gittervindu. «Når Forbundet tar noen inn til avhør, sperrer de dem gjerne inne på et rom. Alene. Ofte i flere timer. For å bryte deg ned, skremme deg. La deg føle deg fullstendig alene.» Han kikket inn gjennom det fjerde og siste vinduet. «Jeg ser henne ikke.»

Han gløttet opp mot vindusraden i andre etasje. Det måtte være viktig å få henne ut herfra. Ellers ville Askil aldri risikert dette, nå som de var kommet så langt.

Dimyne så seg om. Langs det høyre hushjørnet gikk et nedløpsrør i tre, festet til murveggen med jernklammer. Oppunder takskjegget fortsatte en takrenne over de fire øverste vinduene.

«Jeg kan komme meg opp der,» sa Dimyne, før hun engang fikk tenkt seg om.

Askil så forbauset på henne. «Klarer du det?»

Dimyne nikket, og kjente allerede adrenalinet pumpe gjennom kroppen.

«Okei, hun burde være i et av de rommene, ettersom vinduene har gitter,» sa Askil. «Få henne ut, og vær rask.»

Dimyne nikket, og trakk pusten dypt. På tide å vise at hun hørte hjemme her.

Hun gikk bort til nedløpsrøret og samlet mot. Et øyeblikk var hun usikker på hvor hun skulle begynne, men straks hun tok tak i jernklammene og satte føttene mot veggen, var det som om kroppen slo over på autopilot: Hun for oppover nedløpsrøret, og idet hun nådde taket, grep hun tak i takrenna og kløv lett fram til første vindu. Tomt. Hun beveget seg til det neste, der tre menn satt rundt et bord i høylytt diskusjon. De så henne ikke, og Dimyne klatret raskt videre bort til det tredje vinduet. Score.

Drekjild satt med ryggen til, bundet til en stol midt i rommet. Det var ellers helt tomt der inne, og Dimyne forstod hva Askil hadde ment. Hun kjente et stikk av redsel ved tanken på å skulle bli forlatt i et slikt rom, ventende på en uviss, men forferdelig skjebne.

«Okei,» hvisket Dimyne til seg selv, og senket seg lydløst ned på vindusavsatsen, som ikke var bredere enn ti centimeter. Med hendene på de to midterste gitterstengene følte hun seg plutselig utrolig dum. Skulle hun liksom klare å bøye disse til side, som i en film?

Men nok en gang forbauset hun seg selv; metallstengene lot seg bøye helt uten problemer, Dimyne trengte ikke engang å anstrenge seg. Det eneste man kunne høre var en merkelig, knirkende lyd, etterfulgt av et lite metallisk klink idet de to midterste stengene dunket inn i de ytterste.

Drekjild, som hadde hørt lyden, snudde på hodet. Hun åpnet munnen, men sa ingenting, som om hun forstod at hun måtte være stille. Dimyne spratt inn i rommet, og følte seg straks dum igjen. Denne Pippi-aktige oppførselen var noe hun ikke var blitt helt vant til.

«Hei,» hvisket hun til Drekjild. «Jeg – æh – har kommet for å redde deg. Er det sånn man sier?»

«Du kan si noe sånt, ja,» hvisket Drekjild nervøst tilbake, men hun smilte. «Jøss … Er du et av Maéls barn? Askil har snakket masse om dere.»

«Det er jeg,» nikket Dimyne, og knyttet opp tauet som bandt Drekjild til stolen. «Og han venter utenfor. Kom igjen.»

De løp bort til vinduet. Drekjild stirret ned og så kvalm ut, og hun gløttet skeptisk på Dimyne.

«Har du både revet i stykker gitteret og klatret opp her?» sa hun med hevet øyebryn.

Akkurat da lød lyden av en nøkkel som ble vridd om. Dimyne så mot døra – håndtaket gled nedover.

«Ikke tid til å være uvel!» ropte hun idet hun huket tak rundt livet på Drekjild og kastet seg ut av vinduet. Den ledige hånda grep desperat etter takrenna. Hun fikk tak, og hele kroppen smalt inn i murveggen.

Drekjild slynget både armer og bein om Dimynes kropp, som dermed fikk begge armene fri igjen. Høylytte rop hørtes fra det tomme rommet, og Dimyne fikk fart på seg. Lynraskt klatret hun bortover veggen og rutsjet nedover nedløpsrøret, med Drekjilds sjokkerte skrik i ørene. Askil stod på bakken og tok imot dem, og idet de løp ut av bakgården, skimtet Dimyne to hoder som hang ut av vinduet i annen etasje. Nå viste de tre fra naborommet seg også.

«Fort dere!» peste Askil, der de løp mot enden av Menen. Dimyne torde ikke se seg tilbake. Hun var like ved bygrensen da hun løp rett inn i Trigg, og bare de raske refleksene hennes hindret dem begge i å falle over ende.

«Hva gjør du her, du skulle jo komme deg ut av Menen!» utbrøt Dimyne. Spørsmålet var retorisk; Trigg adlød sjelden ordre.

«Ble det trøbbel?» spurte Trigg.

«Hva tror du!»

«Løp!» ropte Askil og Drekjild idet de tok igjen Dimyne og Trigg, og det var noe i stemmen hans som tydet på at noe var galt.

Dimyne snudde seg, og forstod straks hva. Bak dem kom ikke bare de fem fra murbygget løpende, men en hel bande. Det måtte være minst femten av dem, både menn og kvinner, og Dimyne fikk øyekontakt med en av kvinnene. Blikket var så kaldt og hatsk at Dimyne plutselig ikke klarte å røre seg av flekken. Hva var galt med denne verdenen, hva ville disse menneskene med henne?

«Kom igjen!» ropte Trigg, som fortsatt stod ved siden av Dimyne, og som nå røsket henne hardt i armen. Dimyne ble revet ut av panikken.

Trigg løp bort til nærmeste hushjørne, der hun dro ned en parafinlampe fra veggen og knuste den over en stor trekjerre som stod like ved. Det sprutet parafin utover. Dimyne, som nå forstod hva som foregikk, styrtet til for å hjelpe Trigg å skyve kjerra ut i midten av veien.

Da Dimyne gløttet opp, var Forbundsfolkene bare noen meter unna, og nå var det flere. Mange flere. Så vendte Trigg håndflatene fram. Flammene kastet seg øyeblikkelig over kjerra, spiste seg utover parafinen på bakken og sperret hele gata.

«Kom igjen!» ropte Dimyne, og dro med seg søsteren. De løp ut av Menen uten å se seg tilbake, og stanset ikke før de nådde Briskir og trysfelderne et stykke unna. Da de snudde seg, så de flammer stige opp fra Menen.

«Jeg kan ikke se at noen har kommet seg forbi ilden,» sa Briskir.

«Hva skjedde?» spurte Askil.

«De var for nær,» sa Dimyne. «Trigg …» Hun gløttet på søsteren, og var usikker på om hun skulle skryte eller kjefte. Synet av flammene gjorde vondt, men Trigg hadde antageligvis berget dem.

«Jeg stansa dem,» sa hun.

«For øyeblikket, iallfall. Men de vet hvor vi er,» sa Askil alvorlig. «Kom igjen nå, vi må øke forspranget.»

Og med det satte de av gårde i raskt tempo, nå med Drekjild som sjuende medlem i følget. Dimyne tvang seg selv til ikke å se seg tilbake, men lukten som nådde dem, var ikke mulig å ignorere. Brannen hadde spredt seg. Hadde det vært nødvendig å starte den? Dimyne ville si nei, men måtte innrømme at hennes egen ubesluttsomhet hadde fått Trigg til å handle som hun gjorde. Fremdeles kunne hun se for seg ansiktet på kvinnen fra Forbundet. Hun hadde antageligvis vært i tjueårene. Ikke stort eldre. Hva fikk folk til å slutte seg til denne organisasjonen? Og det slo Dimyne at hun og Askil hadde vært vågale og uforsiktige da de reddet Drekjild. Hvorfor hadde de risikert så mye for én person? Var Drekjild spesielt viktig, eller var det slik at man som trysfelder alltid grep inn hvis man så noe man kunne forhindre?

«Nære på,» mumlet Erene til Dimyne noen minutter senere. Askil og Vartynn gikk noen meter foran dem og snakket med Drekjild. «Forbundet har sannelig spredt seg utover.»

«Mm. Hvor lenge har du vært en trysfelder?» spurte Dimyne henne, i et forsøk på å tenke på noe annet. Hun forsøkte å skyve vekk tanken på at Forbundet antageligvis ville drept Drekjild når de var ferdig med å forhøre henne. Dimyne kjente ikke Drekjild, men tanken på døden – på et drept menneske – var vanskelig å forholde seg til.

Dimyne så på Erene, og det slo henne at både hun, Askil og Vartynn risikerte livet sitt for Dimyne og søsknene.

«Noen år,» svarte Erene. «Trysfelderne har holdt på lenge i Halladner, og foreldrene mine og jeg har bodd like ved siden jeg var liten. Det var bare et spørsmål om tid før jeg kom i kontakt med dem.»

«Så du er fra Skådne?» spurte Briskir, som hadde overhørt samtalen.

«Fra Amdun,» nikket Erene. «Bitte liten by, vi var vel bare rundt førti innbyggere da jeg bodde der. Og stedet har ikke vokst stort i senere tid.»

Dimyne tenkte seg om. Hadde hun ikke hørt om Amdun før? Jo visst, Askil hadde nevnt navnet i en bisetning. Men hva var det han hadde sagt?

Den kvelden faren deres rømte fra Amdun, en liten by mot sør her på øya, var Frytilgor bare minutter unna huset. Det var flaks at dere unnslapp – og at Speilet unnslapp.

Hjertet hennes gjorde et hopp. Amdun var byen der faren hadde bodd! Der de hadde bodd! Byen der Forbundet nesten hadde fått tak i dem for tretten år siden, fordi en ukjent kvinne visstnok hadde avslørt Maél. Dimyne gløttet bort på Erene. Det kunne ikke være henne, hun var jo altfor ung, kunne ikke ha vært mer enn åtte–ti år da Jostein rømte til Oslo.

Denne dumme ideen har du lagt fra deg en gang allerede, påminte Dimyne seg selv. Det måtte da være grenser for paranoia. Og dessuten, hvis Erene var en forræder, hadde hun allerede hatt flere muligheter til å avsløre dem. Med mindre hun hadde en plan … Med mindre hun skulle utlevere dem til Frytilgor personlig.

«Men det er mange trysfeldere fra Skådne, så jeg er ikke så unik,» fortsatte Erene, uanfektet av Dimynes granskende blikk. «Hele øya er så anti-Forbundet som det går an, det gjelder særlig folk i Halladner. Vartynn vokste også opp i strøket, så vidt jeg vet, hos moren sin.»

Dimyne registrerte så vidt hva som ble sagt, hun var altfor oppslukt av sine egne tanker. Kanskje var det å overreagere, men hun bestemte seg for å holde et øye med Erene etter dette.

De fulgte landeveien resten av dagen. Askil ba Briskir følge med på veien bak dem, men det var ingen å se; brannen i Menen hadde gitt følget et velsignet forsprang. Den ga de fleste av dem dårlig samvittighet, men Trigg insisterte på at hun hadde gjort det rette. Dimyne bare håpet at ingen hadde omkommet. Og Trigg hadde rett i én ting: En brann som denne hadde midlertidig hindret Forbundet i å følge etter dem, og det var det viktigste. Likevel begynte Dimyne å få en vond følelse i brystet, som om noe var i anmarsj: Forbundet visste nå at trillingene befant seg på Kændhílen.

Dimyne forsøkte å tenke på andre ting ved å bli kjent med Drekjild.

«Vennene dine så at du ble hentet,» sa hun. «De må vel være redde for deg nå? Og hva med foreldrene dine?»

«Foreldrene mine er døde,» svarte Drekjild. «Døde i en brann på Åshíld for elleve år siden. Og jentene fra vertshuset vet ingenting om at jeg er trysfelder, de har nok ingen mistanke om at Forbundet hadde noe konkret å ta meg for.»

«Men de må ha blitt bekymret, de så jo at du ble ført vekk?» sa Dimyne forbauset.

«Forbundet fungerer ikke sånn,» forklarte Drekjild. «De er sleipe. Sa til meg og jentene at jeg skulle hjelpe dem å finne en venn av meg som var i trøbbel. Man blir aldri ført vekk – de forteller aldri noen hva som egentlig skal skje. For å få folk til å bli med frivillig. Og for å unngå oppstyr. Vise en tilsynelatende sivilisert fasade, men bak lukkede dører er det noe ganske annet.»

«Så hvordan kan du være sikker på at de visste noe om deg?» spurte Dimyne. «Kunne det ikke hende at de faktisk bare ville snakke med deg om noe?»

«Bundet til en stol?» Drekjild så skeptisk på henne. «Dessuten merker man det, man vet hva de vil. Og jeg vanker mye i fandemiljøer, i tillegg til å være trysfelder … Sannsynligheten er stor for at de hadde fått snusen i det, og dere redda virkelig livet mitt. Men straks de forteller Frytilgor hvem jeg er, kan jeg ikke vandre fritt ute blant folk så mye lenger.»

«Vi treffer Ramne i morgen,» sa Askil, som akkurat da kom opp på siden av Dimyne. «Han vil hjelpe deg å etablere et skjult liv, så du likevel kan bidra.»

«Fint,» sa Drekjild, og gned seg i hendene. «Jeg nekter å sitte på baken.»

Den kvelden slo de leir midt i tetteste skauen. Askil virket irritabel. Han hadde skjerpet beredskapen, ettersom Forbundet hadde en god anelse om hvilket område de befant seg i, og sikkert allerede hadde spredd det de visste over hele øyriket. For én gangs skyld var alle glade for at Briskir ikke sov om nettene, og Askil og Erene byttet på å våke sammen med ham. Dimyne hadde vondt for å sovne den kvelden; hun følte de hadde vært for heldige i Menen, og at de var altfor sårbare der de lå, skjult mellom trærne uten våpen eller forsterkninger.

Men det hadde ikke vært noen grunn til bekymring. Natta gikk uten noe å rapportere, og morgenen etter var de ute på landeveien igjen. Dimyne følte likevel at dette gikk altfor glatt. Hun visste fint lite om hvordan sånt fungerte på Tiladnen, men på film og i bøker, eller i virkelige historier fra hennes gamle verden, var det bare et tidsspørsmål før noe måtte gå galt. Det var ren statistikk.

De kom fram til Dun om ettermiddagen uten noen sammenstøt med Forbundet. Og om to–tre dager ville de være i Oden på Møyland, og da ville trillingene endelig være trygge, endelig få ro til å ta sitt nye liv innover seg, og til å forberede seg til angrepet mot Forbundet den 19. pretje. Nå da de snart var framme, kvernet Dimynes tanker rundt det å skulle lære seg å leve i dette landet. Hvordan ville framtida deres bli? Full av uendelige kamper med Forbundet, et liv på flukt og i skjul?

Nei, de var tross alt barn av Maél, kommet for å snu vinden, og skulle med evnene sine bekjempe Forbundet sammen med trysfelderne. Det ville ikke bli et liv i krig; de skulle gjøre Tiladnen trygt igjen. Og så kunne de leve livet sitt! Dimyne kunne besøke Åshíld og se fandene, og kanskje skulle de utforske havet, som strakte seg i det uendelige bortenfor øyene … Dimyne smilte ved tanken. Jo, hun kunne leve med dette.

Men først måtte de komme seg til Oden. Og aller først, møte Ramne.

De hadde vandret gjennom den store byen, og Dimyne hadde hele tida sett seg om, undrende på hva slags lokale som kunne huse den – i Forbundets øyne – mest ettersøkte skurken av dem alle. Da Askil og trysfelderne endelig stoppet opp, var det i en gate med dagligdagse butikker og vertshus, og Dimyne lurte på hvilket hus som skjulte et av trysfeldernes mange gjemmesteder.

«Denne veien,» sa Askil, og førte dem til et stort, tilsynelatende pregløst hus. Det eneste spesielle var den nesten bortviskede teksten på gavlen, der det stod

Tjeldúm’su Otogne

«Hva betyr det?» spurte Briskir.

«Det er skrevet på gudespråket,» svarte Askil. «Det betyr gudenes tempel.»

Han åpnet døra, og vinket alle inn foran seg. Da han lukket døra, ble det helt mørkt. Vartynn tente noen fakler, og rakte den ene til Dimyne. Hun våget å se opp, redd og spent på hva hun ville oppdage, fullstendig uvitende som hun var om tiladningenes glemte gudedyrkelse.

De befant seg i en svær hall. Taket var buet og fantastisk utsmykket med detaljerte treskjæringer av dyr, mennesker og andre tiladniske vesener, men det var allikevel ikke det mest iøynefallende: Systematisk plassert langs hallens fire vegger stod flere titalls statuer som strakte seg helt opp til taket. Dimyne hadde aldri sett så forseggjorte og virkelighetstro figurer, og gispet.

«Litt av et syn, eller hva?» mumlet Drekjild. «Ikke mye igjen av fordums glans, riktignok.»

Dimyne forstod hva hun mente. Statuene var fabelaktige, men fullstendig nedstøvet og fulle av det ekle, glitrende spindelvevet som var så typisk for Tiladnen. Flere av dem manglet en arm eller et hode, og hele rommet luktet av mugg og fukt. Ingen kunne ha vært her inne på en evighet.

«Ikke noe offeralter, jo,» sa Trigg skuffet, der hun spradet gjennom hallen på leting etter noe morbid. Hun hadde rett, foruten statuene var det nesten ingenting der. Ingen benkerader eller altere, kun noen små fat foran føttene på enkelte av statuene.

«Er dette virkelig trygt for oss?» sa Briskir. «Er ikke et gudetempel nettopp noe sånt som Forbundet ville oppsøke?»

«Dette er ikke Forbundets form for gudetilbedelse,» sa Askil bittert. «Forbundet ønsker gudsfrykt. For dem er gudene kun en vei til makt og underkastelse, men slik var ikke praksisen i gamle dager, da tiladninger fremdeles forholdt seg til gudene. Da gikk man hit for å be om hjelp. Man la gjerne en gjenstand som symboliserte det man trengte hjelp til, i det lille fatet.»

Dimyne gikk bort til den nærmeste statuen, der det fremdeles lå noe i fatet. Hun holdt opp fakkelen, og der, nedstøvet og misfarget, lå et lite smykke. Dimyne gløttet opp på statuen, som for å få en forklaring. Drekjild kom bort til henne, og studerte statuen et øyeblikk, hun også. Det var en mann med langt hår og et misfornøyd blikk, som om han var skeptisk til et eller annet. Han holdt den ene hånda mot kinnet med knyttet neve, mens den andre knuget om noe som så ut som … et hjerte?

«Dette er Hekviel,» sa Drekjild. «Gud for sjalusi og irritasjon. Det er gudinnen Nierkernes hjerte han holder.»

«Var hun forelsket i ham?» spurte Dimyne, og forsøkte å holde følge.

«Motsatt,» svarte Drekjild. «La oss se om jeg husker denne historien riktig, da … Ifølge Årtjeld’Ilde prøvde han seg på Nierkerne, men hun var gift med Endael, og avviste ham. Så en dag fant Hekviel ut at broren hans, Jetviel, i all hemmelighet hadde vært en natt hos Nierkerne. Og da hun fødte et barn, var det ikke ektemannen Endaels, men Jetviels. Hekviel knuger om hjertet hennes fordi hun valgte broren hans framfor ham. Hekviel kom aldri over det, så sies det, og fant aldri noen andre. Han sluttet aldri å pine og terrorisere Nierkerne.»

Dimyne hadde falt av lasset for lengst, men nikket likevel for ikke å virke dum.

«Da er vel dette Nierkerne, da?» ropte plutselig Trigg fra den andre veggen, og pekte opp på en gud. Dimyne kom bort til henne, og forstod straks hva Trigg mente: Denne statuen var av en vakker kvinne, men ansiktet var forvridd i smerte, og foran på brystet, der hjertet skulle vært, var det et hull på størrelse med en neve.

«Og der er Endael,» sa Drekjild, og pekte på statuen ved siden av, en ulykkelig mann som gløttet bort på Nierkerne med et bekymret og skyldbetynget blikk. Den ene armen manglet, men den andre hadde han over skulderen på en yngre mann med stormfulle øyne.

«Sønnen hans, Yelde,» forklarte Drekjild videre. «Resultatet av utroskap i den andre retningen – Endael ble lurt til å tro at gudinnen Velne var Nierkerne, og Endael var så blendet av forelskelse at han ikke merket forskjellen før det var for sent.»

«Ja vel,» sa Trigg tørt, med et hevet øyebryn. Dimyne var ikke den eneste som ikke holdt følge.

«For noen historier,» mumlet Briskir. «Jeg tror jeg vil lese den boka, Årtjeld’Ilde. Er alle gudene i denne hallen?»

Dimyne så plutselig på ham. Alle? Inkludert …

«Nei,» sa Drekjild da. «Langt ifra. Hvert gudetempel som ble bygd, inneholdt statuer av gudene som av ulike årsaker hadde betydd noe spesielt for lokalbefolkningen. Jeg er redd dere ikke vil finne moren deres her.»

Dimyne nikket, og prøvde å se uanfektet ut. Hun hadde håpet å få se Maél.

«Kom igjen,» sa Askil. «Jeg trodde dere ville møte Ramne?»

Det var noe motvillig Dimyne forlot statuene og de kaotiske historiene deres. Hun var fascinert, men hun visste at uansett hvor majestetiske disse figurene var, var de kun et fjernt minne. Dimyne kunne ikke fatte hvordan Forbundet kunne klamre seg slik til dem. Det var tydelig at dette var et livssyn som for lengst hadde blitt mytologi.

Askil ledet dem til enden av den store hallen, der en smal, støvete trapp førte ned til kjelleren. I enden av den var det en morken, men solid dør, helt dekket av spindelvev. Dimyne gløttet opp og fikk øye på nok en statue som tårnet som en vakt over dem: en kvinne med store krøller og lukkede øyne, og som med utstrakte hender holdt en bok og en fjærpenn høyt over hodene deres.

«Orleni,» forklarte Drekjild. «Gud for visdom og trofasthet.»

«Er ikke Céndel her?» spurte Briskir plutselig, og så seg om i rommet. «Dronningen burde vel være representert, men jeg ser ikke noen som virker majestetiske nok.»

«Céndel var sikkert her en gang, hun også,» sa Askil, mens han fisket fram et rustent nøkkelknippe. Han pekte opp på den vestre veggen, hvor det var en stor, tom plass mellom to kvinnelige guder. «Men Céndel har høyere status enn de andre gudene, især i Forbundets øyne. Jeg kan love dere at statuen for lengst er stjålet eller ødelagt.»

Han strevde litt med å få vekk det seige spindelvevet fra døra, og fomlet med låsen et øyeblikk. Endelig hørtes et lite klikk. Askil snudde seg.

«Velkommen,» sa han til trillingene, «inn der gudene en gang hersket.»

Kapittel XIV

RAMNE

Rommet de kom inn i, var ikke på langt nær så storslagent som hallen, men det bar et tyngre preg av makt og ærbødighet; antageligvis hadde det vært et bakrom for folk som jobbet i tempelet. Her og der stod enkelte mindre gudestatuer, men mest var det fylt med bøker. Det snirklet seg en labyrint av hyller gjennom det lange rommet, og i den andre enden stod et stort langbord. Ved bordet satt to menn bøyd over hver sin bok. Dimyne lurte på hvem av dem som var Ramne.

Da Askil var framme ved bordet, tittet mennene opp, og begge hilste uformelt på ham. De var i trettiårene, og det slo Dimyne at ingen av dem kunne være Ramne. Det var vanlige trysfeldere, dette også.

«Er det …?» begynte en av dem, og pekte på trillingene.

«Henter du Ramne for oss?» avbrøt Askil. «Vi har reist ganske langt.»

«Selvsagt,» nikket han, og spratt opp av stolen. Han forsvant ut en dør til venstre, og da Dimyne fulgte ham med blikket, fikk hun øye på en enorm bok oppslått på et bord. Det så ut som om bordet var bygd spesielt til denne boka.

«Årtjeld’Ilde,» hvisket Drekjild til henne. «Vi må forholde oss til hva som står i den, fordi Forbundet gjør det.»

Døra til venstre gled opp igjen, og ut kom en mann som ikke var vanskelig å ta feil av; det var som om Dimyne allerede kjente ham. Ramne Bridnill, trysfeldernes leder, var i begynnelsen av femtiårene, mørk i håret og med store øyebryn. Han hadde på seg en karakteristisk, burgunderrød frakk. Blikket hans, som virket konstant på vakt, falt på trillingene. Det var granskende, men ikke direkte ubehagelig.

Da han kom bort til dem, tok han Askils hånd i begge sine.

«Godt gjort,» sa han. «Jeg hører dere har klart dere bra, alt tatt i betraktning.»

«For det meste uten vanskeligheter,» sa Askil, men uten glede eller lettelse i stemmen, og blikket flakket. «Og vi – vi reddet Drekjild ut av Menen.»

Ramne så på Drekjild, som om han først nå oppdaget henne. Han ga henne straks en god klem.

«Vet ikke hva vi skulle gjort uten deg her,» sa Ramne. «Jeg skal hjelpe deg, ikke tenk på det.»

«Har du allerede hørt …» begynte Drekjild.

«Navnet ditt er velkjent hos dem nå, utseendet ditt også,» sa Ramne. «Du får bli her en stund, til vi får ordnet noe til deg.»

Drekjild nikket, men virket noe skuffet, og datt ned i en stol ved bordet, ved siden av den andre trysfelderen, som gløttet nysgjerrig på trillingene.

«Dere to,» sa Ramne til Vartynn og Erene, «takk for at dere har fått Maéls trillinger hit i sikkerhet. Når dere har fulgt dem til Oden, skal dere få en velfortjent pause.»

Vartynn og Erene utvekslet blikk, antageligvis over ordet pause, som i denne sammenhengen fikk en litt merkelig betydning.

«Så,» sa Ramne, og vendte seg endelig mot trillingene. Dimyne, Briskir og Trigg hadde stått på stedet hvil siden de kom inn i rommet, stive som statuene i hallen utenfor.

«Hei,» sa Dimyne litt for kjapt, og følte seg plutselig veldig dum.

«Hei,» smilte Ramne varmt, og rakte fram hånda. Dimyne, takknemlig for dette, tok hånda hans og presenterte seg. Det samme gjorde søsknene.

«Slå dere ned,» sa han så, og geleidet dem til bordet. Den andre trysfelderen ved bordet ble jaget opp av stolen sin og sendt for å hente mat og drikke.

Det som fulgte ble en lang og detaljert beskrivelse av trillingenes og trysfeldernes bevegelser fra ankomsten gjennom Speilet, til de endelig kom fram til Dun. Ramne stilte jevnlig spørsmål, men så ikke ut til å reagere på stort, med unntak av hver gang noen av trillingenes evner ble nevnt; skjønt det var noe i blikket hans da Askil fortalte om flukten fra Menen. Dimyne og søsknene fylte inn med detaljer så sant de kunne, og Dimyne følte at de alle tre ventet i åndeløs spenning på et eller annet utbrudd hos Ramne, en eller annen erklæring, enten om deres etterlengtede ankomst eller om den nå forventede seieren over Forbundet. Dette kom ikke. I stedet lyttet Ramne rolig til historien, og da alt var blitt fortalt, ble han sittende taus en lang stund.

«Unnskyld,» sa Trigg, og brøt den intense stillheten. «Men er det sant at vi skal slåss?»

Ramne smilte. «Hvis dere vil.»

«Får vi velge?» sa Briskir.

«Kjære dere, hva er det Askil egentlig har sagt? Eller Jone, for den saks skyld,» la han til. Dimyne tenkte straks på Jostein, tenkte på ham helt alene i Oslo, og hun var lettet da Ramne fortsatte: «Dere er da ikke fanger her, heller. Men faren deres gjorde rett i å sende dere hit, Tiladnen er hjemmet deres, og den verdenen dere vokste opp i, er ikke utrustet til å ta seg av dere. Hvorvidt dere slutter dere til kampen mot Forbundet, er selvsagt opp til dere. Skjønt, jeg vil så klart råde dere til å hjelpe, ettersom dere selv er i ytterste fare så lenge de herjer, og fordi dere besitter egenskaper som er av stor betydelighet.»

Dimyne, Briskir og Trigg vekslet blikk.

«Det er klart vi skal være med,» sa Dimyne plutselig. Trigg rykket til.

«Absolutt,» sa Briskir.

«Det gleder meg å høre,» sa Ramne. «Men jeg ber om at dere husker på hva dere begir dere ut på. Ikke fordi jeg vil overtale dere til å takke nei,» la han raskt til, «men fordi dere er unge, og så lett kan bli overveldet av følelser og engasjement.»

«Det er vel ikke akkurat noen gråsoner her?» sa Briskir.

«Nei,» sa Trigg bestemt, «Forbundet er de onde, og vi er de snille. Eller hva?»

Dimyne gløttet fra søsknene sine og til Ramne. Det var tydelig at dette var nettopp det han hadde bekymret seg for.

«Nå skal dere høre på meg et øyeblikk,» sa han rolig. «Det dere må huske på, er at folk av Forbundet ikke er onde, den slags eksisterer kun i eventyr. Ingen er onde, og ved å si sånt, selv om fienden, er man ett skritt nærmere å bli som dem. Dette er mennesker, vanlige, hverdagslige mennesker, som har en helt annen virkelighetsoppfatning enn oss, og som følge av dette mener og gjør ting vi ikke kunne tenke oss i våre villeste fantasier. Men ved å kalle dette ondskap, mørkets makter og så videre, ved å kompromissløst hate det, forkaster vi straks muligheten av at de kan forandre seg og bli bedre personer.»

Dimyne følte seg sveket av disse ordene. Ramne, selveste lederen for trysfelderne, forsvarte Forbundet? Hun så stygt på ham, og han må ha oppdaget det, for da han fortsatte å prate, var det med en noe strengere tone.

«Jeg har kjempet mot Forbundet i over tjue år, og jeg har ledet denne motstandsgruppen nesten like lenge,» fortsatte han, «så jeg vet hva jeg snakker om. Vi kjemper imot alt Forbundet står for, og om nødvendig – som det oftere og oftere blir – kjemper vi imot enkeltmenneskene også. Ja, det er en geriljakrig, og ja, man må slåss. Men ved å nekte Forbundsfolket menneskelighet, er dere ett steg på vei mot nettopp den samme typen fanatisme som driver dem.»

Trillingene vekslet blikk.

«Dere har vært vitner til mye allerede,» sa Ramne, nå med en vennligere stemme. «Og jeg forstår at det dere har sett, for eksempel dette med skogen i Engrelnes Dal, må gjøre det vanskelig å føle sympati for noen i Forbundet. Det ber jeg ikke om heller. Jeg ber dere bare være bevisste. Ungdommen har et engasjement ulikt noen andres, og det må brukes riktig. Dere har et enormt potensial,» la han til med et smil, «men vær klar over forskjellen på ondskap og villedede mennesker.»

Dimyne trodde hun forstod. Men hun var fremdeles litt skuffet; det ville vært så mye lettere om Ramne hadde servert dem en verden i svart-hvitt, der Forbundet var fienden og alle dets medlemmer onde. Men som de allerede visste, var ikke verden så enkel. Ennå hadde jo trysfelderne en forræder iblant seg; en av «de snille», som Trigg hadde sagt, var fra Forbundet. Kanskje var det også noen i Forbundet som egentlig ikke hørte hjemme der?

De satt stille en stund, mens Ramnes ord sank inn. Dimyne fanget Askils blikk. Han virket dyster til sinns. Dimyne lurte på om han hadde skyldfølelse for ikke selv å ha formidlet Ramnes filosofi til dem, men det kunne ikke være hele grunnen til det mørke blikket; Askil hadde vært alvorlig helt siden sammenstøtet i Menen.

Omsider, etter denne andre, lange stillheten, var det igjen Trigg som åpnet munnen.

«Men hva med baron Frytilgor, da?» sa hun. «Er han menneskelig? Kan han endre seg?»

Ramne smilte igjen.

«Jurkjil Frytilgor,» sa han sakte, «tror jeg dessverre ikke det er håp for. Men de flere tusen som følger ham, gjør det av svært forskjellige grunner. Noen er bare redde, og det kan du ikke hate dem for.»

«Ikke?» sa Trigg, og Dimyne sendte henne et strengt blikk.

Det ble en liten pause da den etterlengtede maten kom, og en stund spiste de i stillhet. Maten her var påfallende mye bedre enn den de hadde spist underveis og om bord i Bogs skute. Til og med Trigg hev i seg med god appetitt. Etter middagen satt trillingene og trysfelderne og pratet lenge, og Ramne ville vite alt om Josteins liv i Oslo. Til gjengjeld fortalte han om farens liv på Tiladnen, og Dimyne måtte smile da hun så for seg Jostein som arbeidskar i Amdun. Utover kvelden trakk etter hvert Vartynn, Erene og Drekjild seg tilbake. Til slutt begynte også Askil å gjespe.

«Gå og legg dere nå,» sa Ramne, «det har vært en lang reise, og det må vel bli deilig å sove i senger igjen?»

«Senger? Ordentlige senger?» hvisket Trigg.

«Dimyne,» sa Ramne idet trillingene var på vei opp av stolene sine, «kan jeg få et par ord med deg?»

Briskir og Trigg så uforstående på hverandre, men ble med Askil ut av det lange rommet. Dimyne så etter dem et øyeblikk, før hun kom på at hun fremdeles stod oppreist ved stolen. Pinlig berørt sank hun ned i den igjen, og kikket usikkert bort på Ramne. Hvorfor ville han prate med henne alene? Hadde hun gjort noe galt?

«Trives du her?» spurte Ramne.

«Eh – jeg mener, ja,» stotret hun, forbløffet over spørsmålet. «Ja, jeg gjør det.»

«Helt siden Jone dro, har jeg tenkt på hvordan dere ville klare dere når dere kom tilbake,» sukket Ramne. «Går det bra? Hva med søsknene dine?»

«Briskir har det fint,» svarte hun raskt. «Trigg … vet jeg ikke helt ennå. Hun er vanskelig å komme innpå.»

«Det har jeg skjønt,» sa Ramne, og smilte. «Hun virker veldig følsom. Men hun holder alt inne, har jeg rett?»

«Jeg tror det,» sa Dimyne. «Hun er veldig privat. Og vil være sterk.»

Ramne nikket. «Men du skal ikke bekymre deg, Dimyne. Hun vil føle seg hjemme her, hun også. Bare gi henne litt tid, det går nok opp for henne. Så,» fortsatte han, «hvis Trigg er den frekke og tøffe, og broren din er den fornuftige, kunnskapsrike … hvem er så du, Dimyne?»

Hun så lenge på ham.

«Jeg antar jeg er sjefen,» sa hun og smilte.

Ramne nikket. «Du er visst det.»

Dimyne ble med ett veldig flau, og forsøkte å finne noe annet å rette oppmerksomheten mot. Brått oppdaget hun en stor utsmykning på veggen bak Ramne som hun ikke hadde lagt merke til før. Fascinert reiste hun seg og gikk bort til den, og så at det var et enormt kart med navn. Et slags slektstre, bortsett fra at ikke alle så ut til å være i slekt med hverandre. Enkelte navn stod helt alene på kartet, og Dimyne lurte på hva slags familie som var så stor, helt til hun gjenkjente to navn: Hekviel og Jetviel.

«Er det gudenes slektstre?» spurte hun forbauset.

Ramne reiste seg og kom bort til henne. «Ja. Det vil si, de sekstiseks vi vet om. Det skal finnes flere, men det man visste om dem er nok gått tapt.»

Dimyne myste mot treet. Der stod ganske riktig Hekviel og Jetviel som brødre, og en liten, elegant strek snirklet seg fra Jetviel og ned til Karé, som også hadde en strek opp til Nierkerne. Dette var barnet hun fikk med Hekviels bror, som Drekjild hadde fortalt om, og med kartet foran seg var det lettere å holde styr på alle navnene. Dimyne trålet kartet for å finne Maél, men Ramne brøt inn.

«Det forbauser meg stadig at dette kaoset er baron Frytilgors store besettelse,» sa han, og nikket mot kartet.

«Hvorfor er Forbundet så opptatt av dem?» spurte Dimyne da. «Skjønner de ikke at gudene ikke lenger hører hjemme på Tiladnen? Hvorfor klamre seg til dem?»

«Det er først og fremst makten som tiltrekker Forbundet,» svarte Ramne. «Du har sikkert allerede hørt litt om dette, men Forbundets syn på gudene er fryktelig forvrengt. De tillegger gudene en posisjon de egentlig aldri hadde, for slik å kunne gjøre stort sett hva de vil i gudenes navn. Får du noen gang innpass hos Forbundet, vil du finne Årtjeld’Ilde, og kanskje dette kartet, men ikke stort mer. De har vridd og vrengt på gudstroen til den passet deres behov.»

«Er det derfor trysfelderne gjemmer seg her? Fordi Forbundet aldri ville sette sine bein i et gudetempel som representerer et annet forhold til gudene?»

«Det er én grunn,» sa Ramne med et smil, «men det er også fordi de tror vi aldri ville sette våre bein her. De tror at vi automatisk hater alt ved gudene fordi vi kjemper imot Forbundet.» Han sukket. «Det er en merkelig verden du har kommet til, Dimyne.»

Hun nikket, og gløttet opp på det kaotiske gudekartet igjen.

Tidlig morgenen etter var det frokost rundt det lange bordet ved gudekartet. Foruten Ramne, trillingene og Askil, var Drekjild, Vartynn og Erene der, samt de to karene fra kvelden før. Stemningen var god, og trillingene følte seg vel inne i varmen. Etter maten gjorde Askil alt klart for deres siste, lille reise, som skulle lede dem til borgen i Oden. Dimyne var lettet, hun kjente hun begynte å bli lei av å være på vandring. Verken Ramne eller Drekjild skulle bli med dem videre. Drekjild måtte gå under jorda, og Ramne hadde visst stadig hemmelige oppdrag for trysfelderne. De færreste visste hva han drev med når han dro ut, hadde Drekjild forklart Dimyne. Men det virket som om iallfall Askil fikk vite noe, for de to hadde en privat – og, syntes Dimyne, hissig – samtale like etter frokosten.

Før avreise kom en forespørsel fra en av trysfelderne om å få se hva slags evner trillingene hadde. Ramne, til alles overraskelse, bifalt ideen, antageligvis fordi han var nysgjerrig, selv om han virket noe skeptisk til å slippe løs Trigg. Dimyne demonstrerte noe forlegent sin egen styrke ved å holde Vartynn høyt over hodet. Briskir imponerte med å telle blekkflekker i en liten bok fra motsatt ende av rommet, og da Trigg hadde satt fyr på tre antikke bøker fra hyllene, var alle enige om at det var på tide å bevege på seg.

Snart gikk følget på seks ut gjennom en skjult kjellerdør på baksiden av tempelet. Askil ledet dem videre gjennom Dun, i motsatt retning av den de kom fra kvelden før. Nordvest i byen lå en liten brygge. Der hadde Ramne allerede funnet en seilskute som skulle til Møyland, og som ofte fraktet reisende mot betaling.

«Skuta legger til i Gutulegne,» forklarte Askil. «En by ikke langt unna Oden. Vi går derfra.»

«Når er vi framme, tror du?» spurte Briskir.

«Jeg ville tippe om fire dager, kanskje tre,» sa Askil. «Avhengig av værforholdene. Og så sant vi ikke støter på trøbbel.»

«Trøbbel?» sa Vartynn. «Vi har kommet såpass langt uten de store krisene, det verste er alt over. Ikke tenk på det, trillinger, vi er praktisk talt trygge nå.»

Å si noe sånt måtte bety uflaks, tenkte Dimyne; hun følte fortsatt at noe burde ha skjedd, at det var noe galt, akkurat som hun hadde følt på vei inn mot Dun. Og Askil var fremdeles i relativt dårlig humør, noe som ikke lovet godt. Dimyne hadde ikke tenkt å slappe av før de var i trygghet bak murene i borgen.

«Hvorfor sover du aldri lenger?» spurte Dimyne broren da de stod ved ripa dagen etter. Hun hadde tenkt på det lenge, helt siden natta før de kom til Engrelnes Dal. «Du sier du er sikker på at mannen du drømte om, er virkelig … Det er da jeg lurer på om du ikke sover fordi du er redd for å se ham igjen, eller om det er fordi du ikke klarer?»

«Du følger altfor godt med på meg,» sa han med et beskjedent smil. «Jeg er ikke redd, selv om det var ubehagelig. Og jeg klarer å sove fremdeles. Om jeg vil. Det er bare det at jeg ikke behøver. Jeg blir aldri trøtt. Og når det gjelder den mannen i drømmen … Hør, Dimyne, jeg er sanndrømt.»

«Hva?» utbrøt hun. «Er du sikker?»

«Nå er jeg det. Og en stund var jeg redd, men for noen netter siden måtte jeg prøve igjen.»

«Forsøkte du å sove igjen? Hva drømte du?» utbrøt Dimyne.

Han smilte. «Jeg så denne seilskuta. Så at vi var om bord i den.»

«Bare det?»

«Det var noe annet også – jeg tror Trigg var der, men det er alt jeg husker. Det er så uklart,» sa han, og rynket brynene. «Jeg ser bare bruddstykker, småting, og for å være ærlig er det ganske ekkelt å se noe jeg vet skal skje en gang. Tenk om jeg får se noen bli drept? Noen jeg kjenner, dø?»

Dimyne nikket. «Det er derfor du ikke sover.»

«Men jeg ville vite det med sikkerhet,» sa han. «Ville vite at jeg virkelig kunne drømme framtiden. Derfor prøvde jeg som sagt å sove en gang til.»

Da gikk noe opp for Dimyne, og hjertet hamret idet hun spurte: «For noen netter siden, sa du? Hvilken natt?»

Han tenkte seg om. «Den natta vi hadde vært i Engrelnes Dal,» konkluderte han. «Natta før vi kom til Menen.»

Dimyne tenkte tilbake på den natta. Det var da hun hadde våknet, og sett noen liste seg rundt på leirplassen. I nærheten av Trigg. Hun hadde gått ut ifra at det var Briskir.

«Er du sikker på at det var den natta?»

«Helt sikker,» nikket han.

Dimyne ble kvalm. Hvis Briskir hadde sovet, hvem var det da hun hadde sett skyggen av?

Kapittel XV

SVART BLOD

De seilte inn mot sommerøya Møyland sent på dagen den 4. pretje, knappe tre dager etter at de forlot Dun. Den lille kaia i Gutulegne nærmet seg, og Dimyne kunne se konturene av Oden: en stor by, større enn både Halladner og Dun, et stykke øst for Gutulegne. Nordøst for Oden stakk en stor, skogkledd ås opp, og det var på toppen av denne, forklarte Askil, at trysfeldernes borg lå. Noen tårn kunne så vidt skimtes over tretoppene, og Dimyne kunne ikke fatte hvordan noe så stort og synlig kunne være et hemmelig hovedkvarter.

«Familien som eier borgen, er rik og velrespektert,» sa Askil. «Forbundet har ingen anelse om at vi holder til der, og om de noen gang får mistanke og foretar en ransakelse, skal vi nok få ryddet alt og alle unna i tide. Borgen har massevis av hemmelige rom og ganger.»

«Hvordan vet du at denne familien ikke svikter dere?» spurte Dimyne. «Sladrer til Forbundet om at dere skjuler dere der?»

«Fordi det er min familie.»

Dimyne, Briskir og Trigg så alle på Askil. Han smilte for første gang på lenge.

«Og det er min borg,» fortsatte han. «Jeg er den eneste igjen av oss, og arvet borgen av onkelen min, en mann som helt sikkert ville vært Forbundsmedlem om ikke draugene hadde tatt ham.»

Dimyne grøsset, og Trigg smilte ondskapsfullt.

«Hva vil skje hvis Forbundet finner ut at du er trysfelder?» spurte Briskir.

«Da er ikke borgen lenger trygg, nei,» sa Askil mørkt. «Så jeg er ekstra på vakt. På grunn av familien min var jeg redd for at de skulle komme på døra og invitere meg inn i Forbundet, men hittil har de holdt seg unna. Jeg tror familienavnet vårt fortsatt nyter såpass respekt at de heller venter på at jeg skal komme til dem.»

«Stor sannsynlighet for at det vil skje,» smilte Dimyne.

«Ikke sant? Men se, vi er på land i løpet av ti minutter. Hent sakene deres!»

Snart stod de igjen på fast grunn. Gutulegne, den lille byen, var relativt rolig. En og annen kjøpmann forsøkte å kvitte seg med resterende varer på et lite torg, men ellers var det en stille, idyllisk kveld.

«Kom,» sa Askil, og ledet an. «Det er bare noen kilometer til Oden. Vi går i dag, ingen vits i å bli her over natta.»

Dermed la de i vei, gjennom Gutulegne mot Oden. Sola var i ferd med å forsvinne i det uendelige havet som omkranset øyene, og det ble vanskeligere å se noe særlig på avstand. De gikk i et raskt tempo. Det var en rastløs stemning, Dimyne kunne kjenne at alle var utålmodige nå som de var så nær målet. Hun kjente seg klar selv; klar for å slutte å reise, klar for å etablere seg i denne verdenen, begynne på et … et helt nytt liv.

Veien foran dem svingte mellom jordene som skilte Gutulegne fra Oden. Snart tok veien en krapp sving mot nord, såpass krapp at det så ut som en betydelig omvei. Askil stoppet opp et øyeblikk. Han virket stresset.

«Denne veien,» sa han plutselig, og ledet dem av stien og inn i det nærmeste skogfeltet, som stien hadde svingt for å unngå. Det var ikke altfor tett med trær der, men kveldsmørket gjorde det litt vanskeligere å manøvrere seg gjennom vegetasjonen. Briskir og Askil gikk forrest, slik at Briskir kunne speide etter eventuelle farer. Dimyne så ikke altfor godt mellom de mørke trærne, men følte seg heldigere enn Vartynn og Erene, ettersom hun iallfall hadde god balanseevne. Og helt bakerst klønet Trigg, mens hun stønnet og klaget høylytt.

«Kunne de ikke bare rulla et lag med asfalt på tvers av denne teite skogen,» bjeffet hun.

Plutselig bråstoppet Briskir. Dimyne krasjet nesten inn i ham.

«Vent,» sa han bekymret, «jeg husker dette. Trigg!»

Men ikke før hadde han ropt etter henne, så utstøtte Trigg et høyt skrik, og Dimyne snudde seg akkurat i tide til å se søsteren falle. Hun styrtet til, og så i sidesynet noe forsvinne inn i buskene.

«Trigg?» sa hun og grep søsteren i armen.

«Den beit meg!» klynket Trigg.

Nå var resten av følget der også. Briskir, som allerede hadde fått øye på Triggs skade, knelte ved beinet hennes.

«Dimyne,» sa han. Lukten av blod gjorde seg plutselig gjeldende, og Dimyne ble kvalm da hun så Triggs legg: et dypt og bredt bitt ovenfor den venstre ankelen, og det så alvorlig ut.

«Jeg så dette,» hvisket Briskir. «Jeg drømte det.»

Dimyne stirret på ham.

«Hva skjedde?» sa Askil.

«Noe beit meg,» sa Trigg. «Et eller annet … Den veien,» la hun til og pekte. Dimyne reiste seg og fomlet seg inn i buskene, mest for å forsikre seg om at angriperen var vekk. Da så hun plutselig noe merkelig: Der, i skogbunnen, lå et dyr på størrelse med en hund. Det var brunt og hudfarget, hadde to bein, nese som en gris, men tenner som et ordentlig rovdyr. Dette måtte være dyret som hadde angrepet Trigg … og det var dødt. Skum lå i munnviken på det, og øynene var sperret opp. Dimyne grøsset. Hvem visste hva slags mystisk sykdom eller gift som hadde tatt livet av dyret, men hva enn det hadde vært, hadde det antageligvis hindret vesenet i å gjøre ordentlig skade på Trigg. Det måtte ha vært døende allerede da det angrep henne. Men … Dimyne ble med ett bekymret. Hva om sykdommen var smittsom? Kanskje Trigg … Men det nyttet ikke å tenke på det nå.

Dimyne tvang vekk frykten og gikk tilbake til de andre. Briskir hadde surret et skjerf stramt rundt leggen på Trigg. Hun ynket seg, og klarte ikke å stå.

«Hun blør fælt,» sa Briskir.

«Vi må få henne i hus,» sa Askil. «Jeg kjenner noen ikke så langt borti her, hvis de er hjemme … Dimyne, kan du bære henne?»

Dimyne løftet henne opp, og Askil førte dem gjennom skogen. De gikk raskere, småløp nærmest, med Briskir foran for å holde utkikk etter eventuelle hindringer. Dimyne kjente hjertet hamre i brystet; den ene hånda hennes holdt rundt Triggs blodvåte bein. Ti lange minutter senere var de ute av skogen, og landeveien lå igjen foran dem. Et lite stykke unna skinte nattelys fra Oden, og langs veien lå noen små, beskjedne hus.

«Kom igjen,» sa Askil stresset. Etter femti meter var de framme ved det første huset, der et parafinlys brant i et vindu. Askil virket lettet, og banket på døra. Dimyne syntes hun så noen som kikket ut gjennom de mørke vinduene, og et øyeblikk senere gled døra opp. Det var noe veldig kjent med den unge mannen som mottok dem.

«Askil?» sa han. «Jeg trodde dere skulle rett til borgen.»

«Nødssituasjon,» sa Askil, og uten å vente på invitasjon trengte han seg inn i huset med resten av følget på slep. Straks den unge mannen så Trigg i Dimynes armer, forstod han situasjonen, og blikket mellom ham og Trigg var nok til at Dimyne husket hvem han var: Milne, den unge gutten de hadde møtt i kjelleren på biblioteket i Halladner den første kvelden på Tiladnen.

«Hva har skjedd?» utbrøt han idet han viste Dimyne naborommet, der han pekte på en seng. Dimyne la varsomt ned søsteren, som i lyset fra parafinlampen så blekere ut enn vanlig. Dimyne knyttet opp skjerfet. Blod, så mørkt at det nesten så svart ut, rant tjukt fra Triggs legg utover senga og ned på gulvet.

«Et eller annet dyr bet henne,» sa Dimyne. «Men det var dødt da jeg fant det.»

Hun ville ennå ikke nevne det hun selv fryktet: at dyret kanskje hadde overført hva det nå var som drepte det, til Trigg.

Resten av følget samlet seg i rommet rundt Trigg. Erene hjalp Milne å rense såret, mens Askil og Vartynn hvisket i et hjørne. Det var en stemning i rommet Dimyne ikke likte. Den styrket følelsen hennes av at noe var galt, en følelse hun hadde kjent vokse i mange dager. Askil virket sint for noe, og Vartynn var stresset. Dimyne og Briskir utvekslet blikk, men fant ingenting å si. Det var som om de hadde skyldfølelse for et eller annet, uten å vite hva. Kanskje var det alle farene de utsatte disse menneskene for. Dimyne gløttet bort på Milne, en ung gutt som konstant levde i skjul for Forbundet. Han blunket til Trigg, som hadde fått igjen fargen i ansiktet. Såret var nesten ferdig renset, takket være en lakserosa krem Milne hadde smurt på. Det så ikke like dramatisk ut lenger, men det var utvilsomt et alvorlig bitt.

«Et realt beist du har hatt med å gjøre her,» sa Milne bråkjekt til Trigg. Han begynte å tørke vekk blod fra resten av leggen hennes. «En hvilken som helst annen ville vel svimt av.»

«Svakere sjeler, utvilsomt,» sa Trigg.

«Utvilsomt,» istemte Milne, med et intenst blikk. «Du ser annerledes ut, Trigg. Mer … tiladnisk. Jeg liker det,» la han til.

«Det blir bare bedre når du blir kjent med meg,» svarte Trigg, og på en heller lite diskré måte la Milne en hånd på armen hennes. Fra en stol i hjørnet himlet Briskir med øynene, og nå hadde denne flørten tatt seg såpass opp at Dimyne ikke ønsket å være tilskuer. Hun gikk bort til Askil, som hadde vinket henne til seg.

«Det er noe som føles galt,» hvisket han til henne. «Hør, mens Milne ser til søsteren din, tar Vartynn og Erene seg en tur til Oden for å rekognosere. Skal vi gjennom byen med en haltende Trigg, er det greit å vite at ingen venter på oss.»

«Tror du de vet hvor vi er hen?» hvisket Dimyne. «Kan de ha fulgt etter oss?»

«Det er det jeg har fryktet helt siden vi røpte oss i Menen,» svarte han ærlig. «Og … Ramne fryktet det samme. Siden Trigg er skadet, tar jeg uansett ingen sjanser.»

Dimyne nikket, og tenkte at det måtte ha vært dette Askil og Ramne hadde kranglet om før avreisen fra Dun. Den dagen de reddet Drekjild, hadde de satt alle i fare.

Erene og Vartynn dro ut kort tid etter. Askil unnskyldte seg og gikk ut i stua, og lukket døra etter seg. Dimyne lurte på om han følte skyld for alt som hadde skjedd. Han hadde hatt ansvar for trillingene, og han hadde satt dem alle i fare på Kændhílen. Og nå var Trigg skadet fordi han hadde insistert på at de skulle gå gjennom skogen. Dimyne ville trøste ham, men visste ikke hva hun kunne si.

Akkurat da lød et dunk, og Dimyne snudde på hælen. Der lå Milne på gulvet. Kroppen hans ristet som i et anfall, og plutselig ble han liggende helt stille. Øynene og munnen var vidåpne.

«Hva skjedde?» utbrøt Dimyne.

«Jeg – vet ikke!» skrek Trigg. «H-han stelte ferdig såret mitt, og så – ja – så kysset han det, liksom på fleip, og så …!»

Dimyne stirret på Milne, som for å få med seg det øyeblikket der han skulle blunke og reise seg igjen. Ingenting skjedde. Dimyne lente seg ned og kjente etter Milnes puls på halsen. Ingenting. Hun lette rundt med fingeren, overbevist om at hun bare ikke hadde funnet åren. Men det var ikke noen puls å finne.

«Han er død,» utbrøt hun. Fingrene hennes begynte å skjelve, og hun trakk hendene til seg.

«Død?» gjentok Briskir vantro. Han gløttet på Trigg, som ble hvit i ansiktet.

Dimyne så på Milnes livløse kropp igjen, og oppdaget skummet i munnviken hans. Hun husket dyret i skogen, og med ett gikk det opp for henne. Dyret hadde ikke gitt Trigg noen sykdom. Det var motsatt.

«Det er gift,» hvisket hun. «Blodet er giftig.»

«Hv-hva?» utbrøt Briskir. «A-Askil!» ropte han mot den lukkede stuedøra.

Dimyne stirret målløs på den svarte blodflekken på senga. Giftig blod? Hva ville Askil si, og Ramne? Så stirret hun på Milnes kropp. Hun klarte ikke å se vekk fra de livløse øynene og det blåsvarte skummet som lå i munnviken. Trigg blødde gift.

Aldri hadde hun sett noen dø, aldri engang hørt om noen hun kjente som hadde dødd. Hun så brått opp på Briskir, som for å få støtte eller hjelp, men han stirret bare på Trigg.

Hun gråt. Trigg gråt.

«Dina,» hulket hun hest, «jeg vil hjem.»

Det sved i brystet på Dimyne. Hjem? Hvor var egentlig det?

«Hør på meg,» hvisket Dimyne, og lente seg helt inntil øret på søsteren. Hun svelget vekk klumpen i halsen. «Vi bor her nå. Og den borgen til Askil, det er hjemmet vårt. Vi skal dit snart, og da blir det mye bedre. Da blir det mye bedre,» gjentok hun. Tårene rant stille nedover Triggs kinn, og Dimyne ga søsteren en hard klem. Hun visste ikke hva annet hun kunne gjøre, hadde ikke mer å si.

«Askil!» ropte Briskir igjen, og akkurat da hørtes lyden av knust glass. Askil styrtet inn i rommet, smelte igjen døra etter seg, vred om nøkkelen i låsen og dro Trigg opp fra senga.

«Kom dere ut! Gjennom vinduene! NÅ!» brølte han, med et ansikt så forvridd av redsel at Dimyne knapt kjente ham igjen. Synet av Milne på gulvet fikk Askil til å stoppe opp et øyeblikk, men så grep han tak i Dimyne også.

«Hva …» begynte hun, idet Askil dyttet alle tre mot nærmeste vindu.

«De er her,» hveste han, «de inntar huset. UT!»

Kapittel XVI

DEN SKOGKLEDDE ÅSEN

Askil kjørte albuen gjennom vinduet. Briskir var rask, og kløv øyeblikkelig igjennom. Dimyne og Askil tok Trigg i hver sin arm og dyttet den stadig gråtende, apatiske yngstesøsteren etter, så hun snublet ut med hodet først. I den andre enden av rommet rev noen i dørhåndtaket.

«Hva skjedde?» spurte Dimyne mens hun svelget trangen til å gråte.

«Vet ikke,» sa Askil kort idet han lynraskt samlet sakene deres, «jeg så dem gjennom vinduet. Aner ikke om noe har skjedd med Vartynn og Erene. Kom deg ut, løp, jeg kommer etter!»

Dimyne nølte et øyeblikk, men blikket Askil sendte henne, jaget vekk all tvil, og vettskremt kastet hun seg ut av det knuste vinduet. Hun landet stødig i det høye gresset utenfor, og så seg automatisk om etter potensielle trusler. Det var ingen Forbundsfolk å se. Dimyne så seg rundt enda en gang. Ingen var å se, ikke Briskir og Trigg heller. Hvor var de? Dimyne ble plutselig livredd for søsknene sine, hun så for seg begge to løpende rett i armene på Forbundet, i en verden som ennå var fremmed for dem. Da var det som om instinktene hennes tok over, som om de mange atletiske egenskapene hennes styrte henne, og Dimyne spratt opp og la på sprang.

Hun løp mot det første som falt henne inn: Oden. Hun løp på baksiden av husene, og så ingen Forbundsfolk, men hun visste de var der, på veien, ved Milnes hus. Mens hun løp, speidet hun til alle kanter etter trusler og trysfeldere, men mest av alt etter Briskir og Trigg. Hvor var de? Dimyne hadde lovet – lovet – Jostein å passe på dem!

Vi skulle aldri ha kommet hit! Dimyne visste det var nytteløst å tenke sånn, men klarte ikke å la være.

Hun nådde Odens bymur, og løp langs muren fram til den fakkelopplyste åpningen, der landeveien ledet inn i byen. Et øyeblikk stoppet hun opp og gløttet tilbake mot Milnes hus. Mørkkledde silhuetter kunne skimtes i lyset fra halvmånen, og hun hørte hissige stemmer idet flere av dem beveget seg rundt huset. Hvordan kunne de ha visst at Askil og trillingene var der? Dimyne kjente et sug i brystet. Hva med Askil? Hun hadde helt glemt å se etter ham, helt glemt å sjekke om han var like bak henne.

Og nå var han ikke å se. Området var tilsynelatende forlatt, bortsett fra menneskene rundt Milnes hus. Dimyne ville bli stående og se, ville forsikre seg om at de ikke plutselig slepte en kjempende Askil ut, men risikoen var for stor. Tenk om de så hitover, så henne? Og hva med Briskir og Trigg?

Dimyne, med hjertet hamrende vilt i brystet, snudde seg og løp inn i den ukjente byen, fullstendig fremmed i det forræderske nattemørket, uvitende om hvor hun skulle, hva hun kunne gjøre. Gatene var tomme, og Dimyne løp uten mål og mening, speidende etter noen hun kjente.

Dimyne bråstoppet idet hun kom til et torg med en stor brønn i midten. I det samme kjente hun en dråpe treffe pannen, og panikken økte i takt med regnet. Hva skulle hun gjøre! Det var ingen å se, ingen som kunne hjelpe henne, og søsknene var forsvunnet.

Da løftet hun blikket, og fikk plutselig øye på den: den skogkledde åsen. Her lå trysfeldernes hovedkvarter, det sikreste skjulestedet, ifølge Askil. Kunne søsknene ha løpt til borgen? Kunne de ha rukket å løpe dit uten at Dimyne så dem? Og borgen var tross alt det eneste trillingene kjente til i Oden, det eneste som kunne føles trygt, og det var jo slett ikke sikkert Askil var blitt tatt … Og i så fall ville borgen ennå være trygg.

Hun kjente seg sikker nå: Hvis Briskir og Trigg var i orden, hadde de løpt mot borgen. Det var det eneste logiske.

Med et naivt, fornyet håp om at alt var i orden og at alle ville bli lykkelig forent på toppen av åsen, løp Dimyne av gårde igjen. Tankene kvernet rundt søsknene og Askil. Desperat etter å våkne fra denne vonde drømmen la ikke Dimyne merke til at en mørkkledd skikkelse fulgte like bak. En skikkelse som, fordi Dimyne nå løp i saktere tempo for å finne veien blant husene, lett kunne følge etter henne.

Det var vanskelig å finne veien ut av et så stort sted som Oden. Dimyne snublet seg gjennom trange gater, og måtte kjempe med panikken; motet holdt stadig vekk på å svikte. Av ren og skjær viljekraft klarte hun å beholde fatningen, og etter ti minutter ramlet hun endelig ut av Odens bebyggelse og stod ansikt til ansikt med den enorme åsen, som var dekket av tjukk, mørk granskog. Dimyne kviet seg for å gå inn i den. Fantes det ingen sti opp til borgen? Hun så seg om til alle kanter, men så bare tjukk skog.

Hun trakk pusten. Dette var ikke tidspunktet å være feig. På toppen ventet en trygg borg, kanskje med Briskir og Trigg, til og med Askil, lurte hun seg selv til å tenke, og med dette som motivasjon svelget Dimyne frykten og la i vei inn i den svarte skogen.

Det ble straks mye mørkere. Minimalt med månelys slapp inn i skogen, og Dimyne savnet Briskir og synet hans. Nå måtte hun stole mer eller mindre på hender og føtter, og selv om øynene etter hvert vente seg til mørket, var det kun skygger og grønnsvarte konturer å se. Hun kjente at skogbunnen var dekket med myk mose, og gikk med hendene foran seg for å skyve greiner ut av veien. Skogen var tett, men ikke uframkommelig, og Dimyne klarte å roe nervene litt. Hun hadde overkommet frykten, gått inn i skogen, og det hadde gått fint. Foreløpig.

Det lød merkelig rasling og knirk fra innimellom trærne. Dimyne overbeviste seg selv om at sånn er det i alle skoger, ikke noe unaturlig i det. Hun jobbet seg fram mellom trærne og kjente bakken helle stadig mer oppover, uten at det ble altfor bratt. Det var kaldt, og hun skalv – delvis av kulde, delvis av frykt – og Dimyne begynte nervøst å tenke gjennom alt hun hadde lært om Tiladnen. Var det grunn til å frykte noe her inne?

Giftige planter var null problem, hun hadde ikke akkurat tenkt å spise noe. Hun kom ikke på noen farlige insekter, og begynte systematisk å gå igjennom de rasene hun visste med sikkerhet fantes på Tiladnen: Menneskene kunne hun takle, så sant de ikke tilhørte Forbundet. Fander skulle ikke være direkte farlige. Hun husket noe snakk om maraer og kykloper, men kom ikke på noe spesielt – jo, slo det henne: kyklopene fantes bare på Randömila, det hadde de lært tidlig. Og maraer, vel, det visste hun knapt hva var.

Dimyne grøsset og forsøkte å innbille seg at hvis det virkelig fantes noe farlig i denne skogen, ville ikke Askil ha nevnt det?

Jo, sikkert, sa hun til seg selv. Ingenting å frykte.

Hun pustet ut, lot som hun var lettet over denne svake konklusjonen, da et voldsomt ulvehyl fikk henne til å hoppe i været.

Ulver! Dimyne kjente hjertet dundre igjen. Det var ulver i skogen.

Hva hadde hun lært om ulvene på Tiladnen? Ulvene var intelligente, hadde Askil sagt. Men var det positivt eller negativt? Og hadde ikke en av trysfelderne sagt at det var lurest å ligge unna denne rasen, så sant man klarte?

Dimyne tvang føttene til å bevege seg. Gikk ett skritt av gangen oppover åsen og forsøkte desperat å ignorere den voksende frykten. Hun så for seg glefsende kjever og hårete beist som kastet seg rett i halsen hennes. Eller verre, kanskje de bare skadet henne først, så hun ennå var i live når de begynte å spise … Ville de spise henne? Eller bare drepe henne? Var det mulig å snakke med dem? Kunne de kommunisere med mennesker? Dimyne gikk videre. Fire–fem minutter passerte, men det føltes som flere døgn, og for hvert skritt kjentes føttene tyngre. Regnet falt gjennom tretoppene og lagde musikk i skogen. Et ulvehyl hørtes på nytt. Denne gangen syntes Dimyne det lød som en advarsel, en slags ha deg ut av skogen vår. Og et øyeblikk syntes hun at hun så gule øyne mellom greinene.

Kanskje det var flere av dem? Kanskje ventet de bare på å få omringet henne før de slo til?

Dette måtte være slutten. Det knøt seg i magen på Dimyne, hun svelget et hulk og knep øynene sammen. Hun stoppet opp og gjemte ansiktet i hendene, tvang seg selv til å puste rolig. Var det mulig? Skulle hun, som for bare noen uker siden hadde vært på Oslo City og kjøpt sin første lipgloss, bli drept av ulver? Alene i en beksvart skog, uvitende om søsknenes skjebne, om Askils, og om Tiladnens framtid – dette merkelige landet som hun plutselig hadde blitt en del av … Det hele føltes så uvirkelig. Som et mareritt. Dimyne senket hendene igjen, og så seg rundt. Hun tenkte på kreftene Maél hadde gitt henne. Ville hun klare å slåss mot en ulv, om det kom til det? Flere ulver?

Dimyne gløttet oppover. Hun kunne ikke skimte enden av skogen, men visste det ikke kunne være så altfor langt igjen til toppen.

«Ærlig talt,» sa hun plutselig høyt ut i lufta. Lyden av hennes egen stemme ga styrke. Hvorfor skulle hun bare gi opp? Briskir og Trigg var kanskje i trøbbel, eller Askil, og Dimyne kunne kanskje redde dem.

Og disse ulvene, hvorfor nølte de? Kom igjen, tenkte Dimyne sint, ta meg da!

Hun så seg rundt i skogen, myste inn i alle mørke kroker, og ble var en veldig stillhet i regnet. Ingen lå i bakhold her. Ingen ulver ventet på å angripe henne, det var innbilning, alt sammen! Ren, desperat fantasi, drevet fram av frykt og irrasjonelle tanker. Dimyne hadde gitt faren sin et løfte. Og hun hadde omfavnet denne verdenen, tatt dette nye livet innover seg, og nå måtte hun vise hva hun dugde til.

«Beveg deg, din taper,» sa Dimyne til seg selv. Og begynte å gå mot toppen igjen.

Akkurat da lød et høyt knekk, lyden av en fot mot tørre røtter, og Dimyne bråsnudde, klar til å kaste seg ut i sin første og kanskje siste ville slåsskamp med et gneldrende beist av en ulv.

«Vartynn!»

Vartynn smilte, og klønet seg fram til henne. Han børstet seg på knærne, hadde tydeligvis falt et par ganger, og så veldig lettet ut.

«Jeg trodde dere var vekk, alle tre,» sa han.

«Jeg vet ikke hvor de andre er,» sa Dimyne, «men Forbundet kom til Milnes hus! Jeg vet ikke hva som skjedde! Jeg må opp til borgen og gi beskjed, jeg tenkte kanskje …»

«Slapp av,» avbrøt Vartynn og holdt opp hendene. «Alt er under kontroll.»

«Er det?» utbrøt Dimyne og pustet lettet ut. «Er alle i orden?»

Vartynn smilte igjen, men annerledes enn før. «Jeg vet ikke.»

Dimyne stusset. Hva var det å smile sånn for?

«Jeg så ikke noe til de andre,» fortsatte han. «Jeg vet ikke hva som skjedde i huset heller. Men så så jeg deg på torget. Og klarte å følge etter,» la han tørt til, og siktet antageligvis til Dimynes overnaturlige fart.

«Så bra,» sa Dimyne, men var skeptisk idet hun sa: «Da kan du følge meg opp til borgen. Denne skogen er ekkel å være alene i.»

«Enig,» sa Vartynn. «Fint at vi skal være to om å gå ned igjen.»

«Ned igjen?» Dimyne rynket brynene. «Er det ikke bedre å gå til borgen og varsle andre trysfeldere? Askil sa …»

«Jeg driter i hva Askil sa,» snerret Vartynn. Dimyne rygget brått tilbake. «Jeg er så lei av å høre på ham. Hadde det vært noen barmhjertighet hos gudene, hadde de latt Forbundet avsløre ham for lenge siden.»

Dimyne kjente en klump vokse i magen. Vartynn måtte ha sett uttrykket som formet seg i ansiktet hennes.

«I alt kaoset de siste dagene,» sa han, «takket være krumspringene til den dumme søsteren din, har alle helt glemt denne tysteren som stadig vekk hjemsøker trysfelderne. Som kan avsløre hele organisasjonen.»

Det var som et slag i ansiktet. Dimyne bare stirret, fant ikke ord. Hun så på Vartynn – snille, trygge Vartynn – og kjente ham ikke igjen.

Plutselig, som om det hadde ligget og ventet på å nå overflaten, kom Dimyne på den kvelden etter besøket i Engrelnes Dal, og samtalen hun da hadde hatt med Vartynn. De hadde snakket om den håpløse kampen til trysfelderne.

På toppen av alt har en eller annen forræder infiltrert oss for å hevne seg på faren deres. Det hadde han sagt. Men det slo Dimyne at ingen, noensinne, hadde sagt at denne forræderen infiltrerte trysfelderne for å hevne seg på Jostein. Vartynn var den eneste som hadde sagt akkurat det.

«Kjente du pappa?» hvisket Dimyne vantro.

«Du er gløgg,» sa Vartynn. Ansiktet hans var et helt annet. «Men nei, jeg kjente ikke Jone. Mamma kjente ham imidlertid ganske godt.»

Dimyne husket historien. Husket den så altfor godt, med Askils egne ord:

Noen sier de så en kvinne – ikke et medlem vel å merke – banke på hos Forbundet den samme kvelden, her i Halladner, ikke lenge før Frytilgor og følget hans red ut for å finne dere. Men om hun var den som sladret, og i så fall hvem hun var, aner vi ikke.

Hvem denne kvinnen hadde vært, ble plutselig opplagt.

Kapittel XVII

DIMYNE HEVDER SEG

«De sa at mamma fikk en dødelig sykdom,» sa Vartynn med forakt og avsky i stemmen. «Men jeg vet hva hun døde av: kjærlighetssorg. Svik.»

Dimyne så rasende på ham. «Svik?» utbrøt hun. «Det var moren din som sviktet pappa! Hun utleverte ham og Maél til Forbundet!»

«Maél hadde ingenting her på Tiladnen å gjøre!» Stemmen til Vartynn var iskald. «Selvsagt velger en mann en gud over et vanlig menneske! Hun gjorde valget enkelt for Jone. Ofret ikke mamma én tanke.»

Dimyne stirret vantro. Hva betydde dette – hadde Jostein hatt et forhold til Vartynns mor, før Maél?

«Mamma så Maél komme,» fortsatte Vartynn kaldt. «Den kvelden dere ble født, så hun Maél, hun så den gravide magen … Jeg husker det rasende, vantro blikket hennes. Dere,» sa han plutselig, og stirret Dimyne hardt i øynene, «DERE SKULLE ALDRI VÆRT FØDT!»

«Dette er vel ikke vår feil!» skrek Dimyne plutselig, og mistet all beherskelse. «Vi kan vel ikke ta skylda for at moren din var ulykkelig forelsket i pappa!»

«Maél hadde ikke noe her å gjøre,» sa Vartynn igjen. Stemmen dirret. «Hun ødela alt for mamma.»

«Ikke alt,» sa Dimyne kjapt, hun så en mulig utvei: «Hva med deg? Uten Jone i livet sitt hadde moren din mye mer tid til deg!»

«AKKURAT!» brølte Vartynn i vilt raseri. «Tror du ikke jeg fikk høre det?!» gneldret han. «Bestandig?!»

Dimyne tok et skritt bakover. Dette hadde ikke fungert som hun hadde håpet.

«Jeg fikk aldri glemme hvilket liv mamma kunne hatt i stedet,» sa Vartynn, og dempet stemmen igjen. «Min dumme bygdetulling av en far stakk av tidlig, og da Jone avviste mamma, fikk jeg aldri glemme at hun var alene, at Jone valgte Maél – fikk aldri glemme halvgudene som fantes et sted der ute, i skjul! Et konstant bevis på den kjærligheten Jone ga Maél i stedet for mamma. Det var bare én ting jeg kunne gjøre for å tilfredsstille moren min…»

«Drepe oss,» hvisket Dimyne.

«Feil,» sa Vartynn og ristet på hodet, «feil, feil. Ikke bare drepe. Det var ikke nok.»

Dimyne trakk pusten.

«Viet livet mitt til Forbundet, gjorde jeg,» mumlet Vartynn bittert, «for mamma. Klatret på rangstigen. Fikk endelig bli spion, fikk endelig infiltrere … akkurat i tide.» Han så på Dimyne med store øyne. «Forbundet skulle gi dere behandlingen dere fortjente.»

Dimyne kjente motet synke i brystet. Var han høyt på rangstigen i Forbundet, var alt tapt. Da måtte han for lengst ha sladret om alt – om borgen, om Askil, om trillingene …

«Så nå har du fortalt alt til dem,» sukket Dimyne, og forsøkte å fortrenge følelsen av hjelpeløshet som var i ferd med å overvelde henne. Hun ville foretrukket gapet til en ulv framfor dette.

«Din jævla unge,» sa Vartynn, og Dimyne skvatt til igjen. «Tror du ikke jeg har forsøkt det? Men helt siden jeg endelig fikk innpass hos trysfelderne, helt siden jeg fikk vite alle sårbare detaljer, har den forbanna Askil ikke sluppet meg av syne! Og om han ikke er der, følger noen andre med, og jeg er sikker på Askil står bak det også. Og hver gang han vil prate om noe virkelig fortrolig – om Ramnes planer, for eksempel, eller om angrepet mot Forbundet den 19. pretje – da snakker han bare med Erene! Kun én gang fikk jeg fem minutter for meg selv,» la han skadefro til.

«Den dagen vi kom til Tiladnen,» fullførte Dimyne.

«Akkurat,» hveste Vartynn. «Den dagen var det fullt kaos hos trysfelderne, og ingen oppdaget at det var jeg som varslet Forbundet. Helt fra dere ankom og jeg ble utvalgt til å følge dere til Oden, har jeg forsøkt alt for å få kontakt med Forbundet igjen. Tenk på all informasjonen jeg fikk tak i underveis! Jeg hadde allerede avslørt at dere var kommet, og så fikk jeg vite om borgen, Ramne, Speilet, for ikke å snakke om Askil! Men hver gang jeg forsøkte å få et øyeblikk for meg selv … hver gang kom noe i veien. Pokkers Erene ble med hvis jeg skulle handle mat til oss. Den kvelden Forbundet bordet skuta burde vært selve dagen …»

«Men du ble syk,» innskjøt Dimyne, og klarte ikke å skjule hvor lettet hun var. «Du kastet opp hele natta. Du visste ikke engang at de hadde vært der før morgenen etter.»

«Jeg prøvde til og med å få tak i røykkulen til Jone,» fortsatte han. «Jeg visste du hadde den. Men hver natt var den idiotiske broren din våken! Hele natta igjennom … jeg fikk aldri et øyeblikk for meg selv …»

«Men,» sa Dimyne, hun klarte ikke å dy seg, hun måtte stille nysgjerrigheten, «det var en natt Briskir forsøkte å sove. En natt vi alle sov. Var det deg jeg så da jeg våknet?»

«Jeg forsøkte å få fingrene i sekken din,» svarte Vartynn irritert. «Hvilket jo var umulig, ettersom søsteren din sov med hodet på den!»

«Og i natt?» sa Dimyne varsomt. «Varslet du ikke Forbundet i natt? Var det ikke du som sendte dem til Milnes hus?»

«Det var meg, jo,» nikket Vartynn.

«Hvor er Erene?» spurte Dimyne plutselig, bekymret.

«Vi skilte lag i byen,» sa Vartynn. «Gikk hver vår vei. Jeg visste om en plass i Oden der noen få fra Forbundet er stasjonert. De eneste folkene vi våger å ha her i byen, ettersom innbyggerne er så fiendtlig innstilt … Jeg fortalte om dere, og de var straks ute av døra.»

«Fortalte du ikke om Askil?» utbrøt Dimyne. «Eller borgen?»

«Hvorfor la de lakeiene få æren for den oppdagelsen?» svarte han, og smilte sleskt. «Nå kommer Frytilgor til å komme, og når jeg serverer ham Askil og trysfelderne på et sølvfat, vil ingen rangere høyere enn jeg! Hvorfor la andre ta del i det som er min seier alene?»

Dimyne stirret storøyd. Var det mulig? Var hemmelighetene til trysfelderne fremdeles sikre, hadde ikke Vartynn røpet noen ting? Han hadde riktignok sendt Forbundet til Milnes hus, men Milne var jo allerede en kjent trysfelder. Hvis Askil og søsknene hadde sluppet unna, var de fortsatt trygge – så sant Dimyne klarte å hindre Vartynn i å ta henne med til baron Frytilgor, der alt ville bli avslørt. Hun så ham an, og rettet skuldrene.

Hun skulle iallfall ikke gjøre det enkelt for ham.

«Og nå skal vi ned til byen igjen,» sa han, og stirret på Dimyne med samme blikk som hun sendte ham; han hadde helt klart merket den fiendtlige holdningen hennes. «Det er sent på natt allerede, og jeg er dritt lei av å prate. Jeg vet du tror du er sterk,» sa han, og fnøs hånlig, «men du er fremdeles bare en tenåringsjente. Jeg har lengtet etter å ta meg av deg siden du løftet meg over hodet foran det fjolset Ramne,» la han til, og så – uten forvarsel – kastet han seg mot henne.

Dimyne tok sats og sprang mot Vartynn så de smalt sammen i lufta. Vartynn fløy bakover og krasjet i et tre. Dimyne nølte, og ga dermed Vartynn tid til å komme seg på beina igjen. Fra ingensteds dro han plutselig fram en lang kniv.

«Ikke gjør dette så vanskelig,» snerret han, og kom mot henne igjen. Dimyne gjorde seg klar, forsøkte å tenke på hvordan hun skulle unngå kniven, men idet Vartynn tok sats igjen, endret spillet seg drastisk.

En enorm, blåsvart skygge for ut fra mellom trærne og veltet Vartynn over ende. Dimyne skimtet så vidt svære kjever med spisse tenner. Det hørtes voldsomme gneldrelyder og Vartynns høye skrik, og Dimyne syntes hun hørte bein knekke. Det var mørkt, men Dimyne så den tydelig: en ulv, og den var diger. Idet Dimyne fikk samlet seg nok til å tenke på å løpe, stanset angrepet. To gule øyne lyste mot henne.

Dimyne og ulven stirret på hverandre. Hun skalv så hun trodde bakken måtte riste under henne. Det kunne ikke være lurt å glane tilbake på denne måten, men Dimyne var skrekkslagen. Ulven tok et skritt mot henne, og Dimyne tenkte at hun hadde ikke en sjanse i havet mot et sånt enormt udyr. I det samme lød et sukk fra Vartynn, og ulven vendte oppmerksomheten tilbake til ham. Dimyne så sitt snitt til å komme seg unna.

Hun løp nedover åsen igjen, siden ulven hadde stått mellom henne og åstoppen. Hun løp så fort beina bar henne, og så seg ikke tilbake. I bunnen av åsen syntes hun at hun hørte lyden av ulven som løp bak henne, men da hun snudde seg for å se, var det helt stille mellom trærne. Regnet var det eneste som hørtes. Dimyne ble stående og stirre mot skogen, lamslått, med et hjerte som hamret så hun trodde det ville slå i stykker ribbeina hennes.

Så vendte hun blikket mot den nattestille byen. Kroppen skalv stadig etter møtet med ulven, og et øyeblikk klarte hun ikke å tenke hva hun skulle gjøre videre. Men akkurat da så hun silhuetten av en skikkelse løpe gjennom gatene noen kvartaler unna.

Kunne det være Askil? Eller Erene?

Dimyne satte på sprang igjen, inn i Odens gater, men byen var folketom. Hun kom til torget med brønnen og så seg omkring, i alle retninger, flere ganger. Stillheten holdt på å gjøre henne gal.

«Hvor er dere!» ropte hun plutselig, og kjente seg mer som en hjelpeløs tenåring nå enn hun noensinne hadde gjort hjemme i Oslo. Opplevelsen i skogen var brått forvandlet fra å være en heltemodig flukt til en håpløs, resultatløs fiasko. Dimyne satte seg på kanten av brønnen. Hun savnet Jostein. Veldig. Og hun savnet Askil. Men mest av alt savnet hun Briskir og Trigg.

Plutselig følte Dimyne at hun ble iakttatt. Hun så seg rundt, og oppdaget en mann bare noen meter unna. Han var høy og tettbygd, og kledd i en lang, svart frakk i samme stil som Ramnes. Dimyne kunne ikke skimte ansiktet hans, men han holdt noe i hånden; et glimt i metall fikk henne brått til å innse at det var et sverd.

Dimyne reiste seg nølende. Kunne dette være en trysfelder som kanskje bare var aktsom, som hun selv? Roen og nærværet hans var nesten forheksende. Før Dimyne fikk tenkt på om hun skulle flykte eller våge å ta kontakt, stod mannen framfor henne, med det brede langsverdet pekende framover.

Han hadde et ansikt som var vakkert og motbydelig på en gang: ikke ungt, men heller ikke gammelt. Han var blek, mørk rundt øynene og hadde de klareste, isblå øyne, og noe i blikket gjorde at all varme og styrke forlot Dimynes kropp. Hun ble stående som stivnet.

«Jeg kjenner deg,» sa han plutselig med en grov, mørk stemme som liksom buldret gjennom ham. «Jeg har ventet lenge på deg.»

Dimyne var stadig like stum, men nå samarbeidet hodet igjen, og hun var ikke i tvil: Dette var ingen venn. En Forbundsmann hadde funnet henne, en virkelig farlig mann, og hun måtte vekk. Hun gløttet rundt seg, vurderte situasjonen, og spekulerte i hvordan hun best kunne unngå et dødelig hugg fra langsverdet.

«Jeg vet du er noe guddommelig,» hveste mannen. «Men jeg tror jeg tar utfordringen. For du blir vel neppe med frivillig?» Øynene hans glimtet, som om han visste han alt hadde vunnet.

Dimyne fant stadig ingenting å si. Skulle hun løpe? Ville hun klare det, uten at han fikk inn et hugg? Eller skulle hun … slåss?

Han hevet sverdet, og valget var ikke lenger hennes: Idet klingen kom ned, kastet Dimyne seg til side og slo instinktivt etter fienden, men han snodde seg unna. Brått var sverdet der igjen, raskere enn Dimyne kunne ane, og hun kjente en voldsom smerte og blod pumpe fra skulderen. Hvorfor var han raskere enn henne?

Dimyne snudde seg og slo etter fienden på måfå, men igjen snodde han seg unna, og Dimyne måtte kaste seg rundt for ikke å bli truffet av sverdet enda en gang. Han var så rask; sverdet for gjennom lufta før Dimyne engang fikk samlet seg. Hun hev seg rundt og forsøkte å få grep om kampen, men uansett hva hun gjorde, var han ett steg foran. Hvem var denne mannen?

Nær fortvilelse kastet Dimyne seg et øyeblikk unna, gløttet kjapt opp på fienden, samlet tankene og kreftene og hev seg fram igjen. Denne gangen skulle hun få det til, hun skulle få vekk det sverdet og vise hva hun var god for. Med nevene foran seg kastet hun seg på ham, men han var vekk igjen, og underarmen hennes traff eggen på sverdet i stedet.

Nå knekker det i to, tenkte hun, men skrek i overraskelse og smerte: Sverdet var like helt, og det hadde kjørt seg dypt inn i huden så blodet rant. Hvordan var det mulig? Hun kjente kreftene sine godt nok nå; sverdet skulle ha knekket! Smerten blandet seg med desperasjonen og forskrekkelsen over at denne mannen måtte være henne overlegen, og idet han styrtet fram igjen, knakk hun plutselig sammen på bakken. Regnet skylte blodet hennes ned mellom brosteinene.

Nedkjempet, fullstendig satt ut, så Dimyne opp på motstanderen, som nå nærmet seg med sverdet hevet.

Han hadde vunnet. Trillingene hadde ikke engang fått en sjanse til å kjempe imot Forbundet. Vartynn hadde gått i ulvegapet med alt han visste, men det spilte ikke lenger noen rolle. Skamfull, skjelven, men mest av alt livredd, bøyde Dimyne hodet opp mot han som stod over henne.

«Du er definitivt Maéls datter,» sa han. «Ikke mange overlever så mye som et øyeblikk mot denne.» Han så kjærlig på sverdet, før han vendte det mot Dimyne igjen. Blikket hans var manipulerende og iskaldt. «Men ikke vær redd, vi skal passe godt på deg. Deg, og snart også dine to søsken.»

Dimyne kjente hjertet sprenge. Trigg og Briskir! De skulle ikke ende opp som henne; hun skulle ikke la Forbundet få ta søsknene! Et enormt raseri bygde seg opp, større enn hun noengang hadde kjent før – det føltes nesten som om bakken ristet.

Vent litt, tenkte hun. Den gjør det! Bakken rister!

Dimyne så opp på angriperen, trodde hun hadde innbilt seg noe, men han så overrasket ut. Han hadde også kjent det, hadde også kjent jorden leve under dem. Dimyne så på brosteinene. Én av dem hadde slått sprekker. Hun så opp igjen på mannen med sverdet, og brått buldret det under dem igjen, og i en blanding av skrekk og begeistring gikk det opp for Dimyne: Det var henne. Hun fikk bakken til å riste!

Dimyne satte seg brått opp på kne, og så slo hun håndflatene prøvende i bakken. Det ristet under dem så mannen nesten mistet fotfeste, og til venstre for Dimyne sprakk bakken opp i en smal stripe som kravlet seg bortover torget og ble bredere.

I neste omgang smelte hun nevene i bakken, og fokuserte all sin energi og sitt raseri mot mannen foran henne. Hele torget ristet, og sprekker slo seg opp overalt rundt dem. Rett under angriperen bredte en enorm revne seg. Den ble bredere i en veldig fart, og mannen måtte kaste seg til siden for ikke å falle nedi. Med sverdet i den ene hånda kravlet han seg bortover på den skjelvende bakken, og idet han kom seg unna revnen og kjempet seg på beina igjen, så han på Dimyne med de kjølige, kalkulerende øynene.

«Tro ikke at jeg er ferdig med deg,» sa han, og så la han på sprang gjennom byen.

Dimyne løftet hendene fra bakken. Det hadde sluttet å riste. Hun så rundt seg, og ble med ett vettskremt: Ødeleggelsene var enorme. Hele torget var sprukket opp, og brønnen var sunket i jorda. Flere hus var totalskadd, og overalt lå rester av treverk og murpuss. Livredde mennesker strømmet ut i gatene. Dimyne skalv på hendene. Hun hadde ikke selv kjent hvor kraftig det var.

Varsomt la hun hendene mot bakken igjen. Ingenting ristet denne gangen. Hun hadde kontroll.

Men Oden hadde opplevd en katastrofe. Folk løp om hverandre, noen skrek, flere var skadd. Dimyne stirret fortvilet, ante ikke hva hun skulle gjøre. Plutselig la en hånd seg på skulderen hennes.

Hun skvatt til og snudde seg, forventet både fiender og bekjente, men gjenkjente ikke han som stod over henne.

«Rolig,» sa han. Han hadde et vennlig ansikt, med sølvgrått hår og milde trekk. Dimyne likte oppsynet på denne personen, og hun stolte fortsatt på intuisjonen sin, selv etter alt hun hadde opplevd denne grusomme natta. Han var ikke forheksende, slik motstanderen hadde vært, men virket trygg, og han klarte på et vis å formidle at han ikke ville henne vondt.

«Vi må vekk herfra,» hvisket han. «Du har forårsaket litt av hvert.»

Dimyne, stadig skjelvende og med et stikk i brystet over synet av det ødelagte torget, lot mannen hjelpe henne opp og lede henne diskré vekk fra alt sammen. Mens de beveget seg gjennom Odens gater, fordøyde Dimyne hendelsene, men selv oppi alt kaoset som herjet i hodet hennes, kunne hun ikke stole blindt på denne fremmede, og stoppet opp etter et par kvartaler.

«Vi går ikke lenger før du sier hvem du er,» erklærte hun, med en overraskende stødig stemme. «Jeg har opplevd nok svik i dag til å ha rett til å være mistenksom.»

«Ta det rolig, Dimyne,» sa mannen og smilte. «Jeg er en venn. Jeg heter Enmar, og jeg er trysfelder. Askil har sendt meg for å lete etter deg.»

«Askil!» utbrøt Dimyne, og kjente bølger av lettelse feie gjennom kroppen. Askil var i orden! Og Enmar føltes riktig, føltes snill, og da Dimyne så ham inn i øynene, følte hun plutselig at hun kjente ham fra før. De begynte å gå igjen.

«Enmar,» sa Dimyne nølende.

«Ja?»

«Er – er søsknene mine okei?»

Enmar smilte. «De venter på deg.»

Epilog

TRE TILADNINGER

Den natta innså Dimyne for alvor at hun var blitt en helt ny person.

Tankene kvernet i hodet på henne der hun gikk sammen med Enmar mot den skogkledde åsen. En merkelig ro hadde brått kommet over henne, som en stillhet etter stormen. Den absurde følelsen hun hadde fått av å få bakken til å riste kjentes plutselig fjern. For en farlig evne å være i besittelse av.

Tankene gled til Jostein. Hun savnet ham, men savnet søsknene mer. Briskir, fornuftige, kloke Briskir. Og Trigg. Dimyne tenkte på Milnes livløse kropp; bildet kom tilbake til henne nå som nattas dramatikk hadde lagt seg. Hvorfor hadde Milne måttet dø for at de skulle oppdage de uante kreftene som lå i Triggs blod? Satt Trigg nå oppe i borgen, med hodet i hendene, og følte seg som en morder? Hva ville Askil og de andre trysfelderne si om omstendighetene rundt Milnes død?

De kom til åsen, og Dimyne, som skulle til å spørre om ulvene, forble taus da Enmar førte henne videre rundt åsen. De gikk i stillhet. Dimyne, som så gjerne skulle ha bedt hvem som helst om unnskyldning for det som hadde skjedd i Oden, klarte ikke å si ett ord.

Plutselig åpnet en liten kjerrevei seg mellom trærne og ledet oppover den mørke åsen. Det slo Dimyne at hadde hun brukt hodet tidligere den natta, hadde hun skjønt at det fantes en vei opp et sted, ettersom trysfelderne beveget seg til og fra borgen daglig.

Hun og Enmar la i vei. Hun ble engstelig straks skogen lukket seg om dem igjen, men Enmar virket uredd, og Dimyne kjente at å stole på ham var det eneste riktige. Veien var stille og ulvefri der den slynget seg i skarpe svinger oppover åsen. Det regnet fortsatt, men det var bare duskregn, og Dimyne kjente humøret og lettelsen stige etter hvert som de nærmet seg toppen.

De nådde enden av skogen noen minutter senere. Her åpnet det seg en gresskledd, flat slette, og midt på sletten tårnet Askils borg, trysfeldernes skjulested.

Borgen var virkelig svær. En minst ti meter høy mur dekket av planter omkranset den. Høye tårn stakk opp fra innsiden av muren, og den veldige porten, som for øyeblikket stod åpen, avslørte deler av en folketom borggård. Stedet virket eldgammelt, men oste av trygghet, fordi Dimyne visste hva som skjulte seg på innsiden.

Det var vakttårn på hvert hjørne av muren, men vaktene så ikke ut til å reagere, og ettersom Dimyne var en fremmed, regnet hun derfor med at Enmar måtte være velkjent. Hun hadde knapt tenkt tanken før han la en vennlig hånd på skulderen hennes og førte henne inn i borggården. De store tredørene smalt igjen bak dem.

Enmar og Dimyne gikk stille over den nattemørke borggården. Nysgjerrig på borgen, men mer opptatt av å se igjen søsknene og Askil, lot Dimyne seg lede opp en trapp og ut av borggården igjen. Snart beveget de seg gjennom fakkelopplyste ganger og store haller, og opp snirklende trapper. Da de kom til et stort rom i vestfløyen, hadde Dimyne ingen idé om hvordan hun skulle finne veien ut igjen, men det ble straks uvesentlig.

Askil spratt opp av stolen da han så henne komme. Briskir, som tydeligvis hadde vandret rastløst rundt i rommet, løp straks bort og ga Dimyne en stor klem, som hun villig gjengjeldte. Aldri hadde det føltes så deilig å ha en bror.

Dimyne så seg om og oppdaget Trigg, som satt ved samme bord som Askil. Nå reiste hun seg opp fra stolen sin. Uttrykket hennes var uleselig som alltid, og Dimyne gikk bort til henne. Hun ante ikke hva som hadde blitt sagt om Milne mens hun hadde vært borte, og ga søsteren en varsom klem. Trigg gjengjeldte den. Hun så tynget ut, med rynkede bryn, som om hun konsentrerte seg om å holde tilbake et eller annet. Kanskje hadde hun vært mer bekymret for Dimyne enn hun våget å vise, og Ramnes ord fra flere kvelder tilbake lød i Dimynes hode: Hun virker veldig følsom. Men hun holder alt inne, har jeg rett?

«Er du okei?» spurte Dimyne nølende.

«Ja,» svarte Trigg kort. Det hørtes ut som om hun hadde bestemt seg for å være okei.

Noe i uttrykket til søsteren ble plutselig veldig klart for henne.

«Trigg,» sa Dimyne nølende, «en jente som – som blør gift, kan ikke være i Oslo.»

Trigg sa ingenting, men antydningen til et redd, lite smil lå i munnvikene hennes. Med ett gikk det opp for Dimyne hva Trigg så desperat forsøkte å skjule med nøytrale ansiktsuttrykk: Hun hadde forstått det. Gjennom Milnes forferdelige død hadde Trigg endelig forstått at hun hørte hjemme på Tiladnen. Akkurat som Ramne hadde sagt hun en dag kom til å gjøre. Og nå forsøkte hun å være modig. Dimyne så på Briskir, og de smilte til hverandre.

«Hva skjedde med deg?» utbrøt broren.

Dimyne sank skjelven ned i en stol. «Jeg … jeg tror jeg har oppdaget en ny evne.»

Briskir åpnet munnen for å spørre, men akkurat da så Dimyne at den mystiske Enmar var på vei ut. Han hadde først hvisket et par hemmelige ord med Askil, og nå smilte han til Dimyne fra døråpningen.

«Da overtar vel du herfra,» sa han til henne, og så sa han til Askil: «Kunne du …?»

«Selvsagt,» sa Askil og forsvant ut en annen dør, mens Enmar satte kursen nedover den lange gangen. Dimyne hadde en sterk følelse av at han var mer enn bare en vanlig trysfelder, og brått slo det henne at han hadde bedt Askil om å gjøre et eller annet for ham. Hun så etter Askil, men kunne ikke se noe gjennom den lille dørsprekken han hadde etterlatt seg.

Hun snudde seg tilbake til søsknene. «Hvor ble det av dere? Er dere i orden?»

«Vi klarte oss fint,» sa Briskir, «vi var mer bekymret for deg! Askil sa vi skulle løpe, men Trigg,» han gløttet et øyeblikk på søsteren, «… trengte tid, og vi gjemte oss mellom noen trær et stykke unna husene. Vi var der i sikkert et kvarter før vi våget oss fram igjen, og da krasjet vi rett i Erene ved borgmuren. Da vi fortalte henne hva som hadde skjedd, tok hun oss straks med opp til borgen, og her har vi ventet på deg og Askil siden!»

Dimyne pustet ut. De hadde vært i orden hele tida. Ingenting hadde skjedd, hun var den som hadde opplevd dramatikken.

«Erene dro ned igjen for å finne meg,» sa Askil, som kom tilbake i det samme. «Jeg kom meg ut av vinduet ikke lenge etter deg, Dimyne, men måtte løpe mot skogen der Trigg ble bitt. Forbundet var i ferd med å omringe huset og sperre veien mot Oden. Jeg kunne ikke bevege meg ut av skogen igjen før de returnerte til byen. Heldigvis fant de ikke annet hos Milne enn …» han nølte, med blikket festet på Trigg. Dimyne forstod at han visste «… enn kroppen til en kjent trysfelder. Jeg støtte på Erene i byen,» avsluttet han alvorlig.

Dimyne skjønte at dette måtte ha foregått mens hun hadde hatt sin konfrontasjon med Vartynn i skogen.

Da kom hun på det – Vartynn!

«Askil,» utbrøt hun, og spratt nesten opp av stolen, «forræderen – det var Vartynn!»

Askil stivnet til. «Hva?»

Dimyne fortalte hele historien, fra Vartynns avsløringer i skogen, til ulvens angrep og Dimynes flukt inn til Oden igjen. Hun hadde ikke fått med seg slutten på slåsskampen mellom Vartynn og ulven, men Askil kunne bekrefte at Vartynn ikke kunne ha overlevd ulveangrepet, og at lite av ham ville ligge igjen i skogbunnen nå.

Noe nølende avsluttet Dimyne historien sin med dramatikken på torget. Ubehaget spredde seg i henne idet hun fortalte om jordskjelvet, og hun kikket opp på de tre, som stirret storøyd på henne.

«Merket dere det ikke?» utbrøt Dimyne, som brått innså at de ikke hadde snakket om noe jordskjelv.

Askil ristet på hodet. «Ingenting. Enmar sa det var begrenset til torget, Dimyne. Det kan tyde på at det bare skjer i nærheten av deg.»

Hun nikket lettet.

«Jeg er likevel redd jeg gjorde store skader,» hvisket hun.

«Ikke tenk på det,» sa Askil, «du måtte kjempe imot! Hadde du ikke oppdaget den egenskapen da du gjorde, ville du ikke sittet her nå. Det var ingen hvem som helst du kjempet imot.»

«Hvem var denne mannen?» spurte Briskir.

«Jeg forstod det ikke før nå,» svarte Dimyne. Hun hadde endelig forstått hvorfor angriperen hadde virket kjent. «Det var du som fortalte meg om ham, Briskir! Mannen du drømte om, første gang du følte deg sanndrømt. Beskrivelsen din stemte på en prikk.»

Askil lente seg mot Briskir. «Drømte du om Frytilgor?»

«Frytilgor!» utbrøt Dimyne. «Var det ham? Men hvordan vet du det?»

«Enmar så dere,» forklarte Askil. «Dimyne, du ville ikke vunnet mot ham, hadde du ikke skapt det skjelvet. Så ikke ha dårlig samvittighet. Frytilgor har et sverd …»

«Takk,» avbrøt Dimyne sint. «Det sverdet ble jeg godt kjent med.» Hun grep seg til armen, der blod, som nå var størknet, hadde malt håndleddet rødt.

«Vi skal få kikket på skadene dine,» sa Askil øyeblikkelig. «Men Dimyne, hør på meg: Vi har aldri forstått hvordan det er mulig, men Frytilgor er nærmest uslåelig med det sverdet. Selv du tapte nesten, og det overrasker meg ikke.» Han sukket tungt. «Dette kunne gått virkelig ille.»

«Har han alltid med seg dette sverdet?» hvisket Briskir.

Askil så alvorlig på ham. «Nå skjønner dere enda bedre hvorfor det gjelder å holde seg unna Jurkjil Frytilgor.»

Dimynes hjerte begynte å hamre bare ved tanken på det navnet. Baron Frytilgor, lederen for Forbundet. Hadde hun visst at mannen med sverdet rettet mot hjertet hennes var Frytilgor, ville hun aldri klart å vinne, jordskjelv eller ikke jordskjelv. Den mannen føltes nå mer skremmende og farlig enn noen gang, og det pene ansiktet med de kalde øynene hjemsøkte henne.

«Hvordan visste han hvem jeg var?» undret Dimyne.

«Ikke godt å si,» sa Askil. «Han må ha visst at dere var i Oden. Og kanskje gjettet han seg til hvem du var, ettersom du var alene og antageligvis virket redd og forvillet.»

Dimyne nikket. Hun husket plutselig at hun hadde ropt etter de andre, ropt hvor er dere på torget, og ble irritert på seg selv.

«Frytilgor må ha vært i nærheten av Oden av ren og skjær tilfeldighet,» fortsatte Askil. «Forbundsfolkene Vartynn varslet, tok sikkert kontakt med ham på veien til Milne.»

«Betyr dette at de vet at vi skjuler oss i Oden?» spurte Briskir bekymret.

«Tvilsomt,» sa Askil, «men Ramne gjør sikkert noen undersøkelser for å være på den sikre siden. Jeg tipper Frytilgor mistenker at vi har et skjulested her, som vi har i så mange andre byer, men han kan ikke banke på hver eneste dør i Oden på leting etter oss. Det er godt mulig de tror at vi har reist videre.»

«Vartynn sa,» begynte Dimyne, fremdeles opptatt av å få alt til å henge sammen, «at du aldri slapp ham av syne, og at han derfor ikke fikk varslet Forbundet før i kveld. Mistenkte du ham fra begynnelsen? I så fall forstår jeg ikke hvorfor du lot ham bli med.»

«Jeg mistenkte ham ikke,» svarte Askil. «Men det stemmer at jeg holdt øye med ham. Han var ny blant trysfelderne, og fikk først virkelig innpass den kvelden dere kom. Å vokte dere ble det første oppdraget han ble betrodd, og møtet vi holdt var et av de første møtene han deltok på. Vi er skeptiske til alle nye medlemmer, og Vartynn var ikke en bekjent av noen av oss – ingen visste stort om ham. Vi holder alltid øye med nykommere. Det er ren rutine.»

«Han sa at den eneste dagen han fikk et øyeblikk for seg selv, var den dagen vi kom,» sa Dimyne. «Etter det var alltid du eller Erene der.»

«Den dagen dere kom, var alt ute av kontroll, ingen fulgte med på noen ting. Men idet jeg dro for å hente Speilet, ba jeg Erene holde øye med ham – igjen, av rutinemessige årsaker. Det var hans første besøk i bibliotekkjelleren.» Askil trakk pusten dypt, og slapp den så sakte ut igjen. «Men etter avreisen fra Halladner må jeg innrømme at jeg tidvis glemte å følge med på ham. Det er utrolig at han aldri fikk varslet Forbundet.»

«Kvelden de kom om bord i Bogs skute, var han alvorlig syk,» sa Dimyne. «Og om nettene var Briskir våken. Han fikk heller aldri brukt pappas røykkule, selv ikke den ene natta Briskir sov, fordi Trigg lå med hodet på sekken,» la hun til med et smil. Trigg hevet et fornøyd øyebryn tilbake.

«Så han fikk aldri varslet om noe?» spurte Briskir. «Er du sikker?»

«Han hadde muligheten i natt,» sa Dimyne. «Men han sa til meg i skogen at han ville vente på Frytilgor, og ta all æren selv. Hvorfor skulle han lyve om det? Han trodde han hadde tatt meg. Helt til ulven kom.» Hun grøsset.

«Vi så ikke noen ulver da vi kom hit med Erene,» sa Briskir.

«Ulvene holder seg i skogen,» sa Askil, «og menneskene på veien. Det er en slags uskreven regel. Dimyne, den angrep fordi dere var på ulvenes territorium. Du har virkelig vært heldig i natt.»

Hun nikket ettertenksomt. «Hvor er Erene?»

«Sover. Det har vært en lang natt.»

Trigg gjespet bekreftende.

«Jeg skal få ordnet med rom til dere, og bandasje til deg, Dimyne,» sa Askil og reiste seg. «Men sola er snart på vei opp, og det er noe jeg vil vise dere.»

Askil åpnet en dør som ledet ut i friluft. Trigg og Briskir forsvant ut, men Dimyne stanset opp, og snudde seg mot Askil.

«Jeg må spørre deg,» sa hun beklagende. «Det som skjedde med Milne …»

«Briskir fortalte meg hva som skjedde,» avbrøt Askil varsomt. «Ingen andre trysfeldere skal få vite hvordan Milne døde. Kun vi og Ramne. Dimyne, jeg gir ikke Trigg skylden for det som skjedde, hun … hun kunne ikke vite. Og hemmeligheten om det giftige blodet må vi vokte godt. Hvis Forbundet finner ut at Trigg sitter på en sånn styrke …»

Dimyne nikket, det hadde hun ikke tenkt på.

«Men jeg tror hun vet at hun må bli her nå,» sa Dimyne stille.

«Det er jeg glad for,» sa Askil. «Og nå er dere framme, ikke sant? Og trygge.»

«Helt til den 19. pretje, antar jeg,» sa Dimyne med et smil.

Askil nikket, og smilte tilbake. «Men innen da vil dere være forberedt. Når dagen kommer, vil Forbundet angre på at de la seg ut med halvgudene, eller hva?»

De gikk ut døra, og Dimyne oppdaget at de befant seg på borgmuren, mot sørvest. Askil ledet dem et stykke ut på muren, der den var bred nok til at de kunne klyve opp på kanten. Der kunne de speide utover Tiladnen, som akkurat nå var i ferd med å våkne til liv igjen idet sola tittet opp i den blå horisonten.

«Jeg skal si dere en ting,» sa Askil da han snudde seg for å gå. «Jeg er glad dere kom.»

Trillingene ble sittende i taushet. Snart kjente de den første, lille varmen av sollys, skogen ble mørkegrønn igjen, og fuglene tok så smått til å synge. Dimyne speidet utover havet. Hun kunne skimte Sidhillen, og bak den Kændhílens buktende landskap, og Åsand og Åshíld vest for Kændhílen igjen. Et sted der ute lette Forbundet etter dem, men det gjorde ikke noe, ikke akkurat nå.

«Hvordan føles det?» spurte Briskir, nesten hviskende, idet de lot den vakre utsikten gli innover seg, med de trettien øyene, som stadig ble mer synlige i det voksende lyset.

«Som hjemme,» sa Dimyne, og smilte.

© CAPPELEN DAMM AS 2011

ISBN 978-82-02-39923-8 (EPUB)

Første versjon, 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

www.cappelendamm.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverklovens bestemmelser.

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Cappelen Damm AS er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.

Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilbake til kolofon.