ENKEBYEN

de bortførte

av

Thomas Enger

Tidligere utgitt:

Skinndød (2010), kriminalroman, Gyldendal

Fantomsmerte (2011), kriminalroman, Gyldendal

Blodtåke (2013), kriminalroman, Gyldendal

Den Onde Arven (2013), spenningsroman for ungdom, Gyldendal

Våpenskjold (2014), kriminalroman, Gyldendal

Banesår (2015), kriminalroman, Gyldendal

Killerinstinkt (2017), kriminalroman for ungdom, Kagge

Nullpunkt (2018), sammen med Jørn Lier Horst, kriminalroman, Capitana

© Thomas Enger 2019

© Capitana forlag 2019

www.capitana.no

Produsert som EPUB av Type-it AS, Trondheim 2019

Omslagsdesign: Peter Stoltze

Illustrasjon: Stoltzedesign

ISBN 978-82-93671-20-6

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser.

Uten særskilt avtale med Capitana forlag er enhver eksemplarfremstilling og

tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt

gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.

Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og

inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

1

Lyden som rev meg ut av søvnen, signaliserte fare. Fløyten, hard og skarp, trengte inn gjennom vinduet og fikk meg til å frykte at vi var under angrep, selv om det var noen måneder siden Vannkrigen var over. Jeg satte meg opp i sengen, hørte ikke lyden av bomber eller knatringen fra maskingevær, bare regndråper som hamret mot taket. Og fløyten, gang på gang, som om den som blåste, ikke hadde tid til å trekke pusten.

Skritt i trappen, trinn som jamret under vekten fra pappa, på vei ned i første etasje. Jeg hørte ham gå i utgangsdøren. Jeg skyndte meg bort til vinduet for å se selv hva som foregikk. Utenfor gikk en søppelkasse i bakken. Et kraftfullt vindkast feide innholdet utover. Greiner pisket mot hverandre. Elven gikk også hissigere enn jeg kunne huske å ha opplevd den før.

Nedenunder lukket pappa døren og kom løpende opp trappen. Han rev opp døren til rommet.

«Demningen!» ropte han. «Den er i ferd med å gi etter. Vi må komme oss vekk.»

Jeg så på ham med store øyne.

«Kom igjen!» sa han hardere og klappet fort i hendene; den skarpe lyden fikk meg til å skvette. «Kle på deg. Vi har dårlig tid. Hele innsjøen kommer til å skylle ned over oss.»

Så lenge jeg kunne huske, hadde folk snakket om hvor farlig demningen var og hvor dårlig vi hadde passet på den. Ingen kunne vite hvor mye den ville tåle. «Det går bra,» sa de fleste. «Den holder i hundre år til.»

«Men hva er det som har skjedd?» sa jeg og plukket opp klærne som lå på gulvet, begynte å tråkke på meg en bukse.

«Regnet,» sa pappa. «Det kom tidligere enn vi trodde. Kraftigere også.»

Han så på meg og klappet i hendene. «Du må kjappe deg. Kom igjen!»

Han forsvant ut av rommet. Jeg tok på meg resten av klærne.

«Vi må komme oss opp i terrenget,» ropte han fra soverommet lenger inn i gangen. Det smalt i skuffer og skap, han bannet og mumlet for seg selv, før han var tilbake. I hendene hadde han en ryggsekk. «Jeg må hjelpe til med evakueringen,» sa han. «Du klarer å ta deg oppover alene, sant? Du er tøff nok til det?»

«Alene?»

«Jeg er nødt til å hjelpe til; det er mange som …»

Han flakket med blikket, som om han lette etter noe. «Du må komme deg oppover,» gjentok han. «Elven kommer til å vokse fra det ene sekundet til det andre. Du trenger sikkert ikke gå så veldig høyt med en gang, men … følg med. Og pass for all del på å…»

«Men hva med bestemor?» avbrøt jeg.

Pappa stoppet opp, og det tok noen sekunder før han så på meg. Så sa han:

«Vi har ikke tid til å ta henne med oss.»

«Hva?»

«Hun er for syk og skrøpelig, Stella, vi rekker ikke å…»

«Men vi kan ikke bare la henne være igjen!» ropte jeg. «Hvis elven tar huset vårt, så dør hun jo!»

Igjen ventet han et øyeblikk, før han sa, med litt mildere stemme:

«Det gjør hun uansett om ikke så lenge.»

Jeg skulle til å protestere igjen, men ordene ville ikke komme. Jeg ble bare stående på soveromsgulvet med åpen munn og et hjerte som galopperte av sinne. «Hva med mamma?» spurte jeg og satte hendene i siden over hoftene. «Tror du hun vil synes det er greit?»

Pappa tenkte i et kort øyeblikk.

«Moren din er vant til å ta tøffe avgjørelser på jobben,» sa han. «Hun vil skjønne at vi ikke hadde noe valg. Og vi har ikke tid til å stå her og krangle, Stella, du må skynde deg, du må ta med deg det du kan, men ikke for mye. Og ikke for tunge ting.»

Jeg så på ham. «Jeg skulle ønske det var en annen måte å gjøre dette på,» la han til med et dypt sukk. «Men det er ikke det. Og du er nødt til å forte deg. Du er sterk. Jeg vet du klarer det.»

Han så bedende på meg. Jeg klarte ikke annet enn å nikke. Det gjorde ham fornøyd nok til å skynde seg ned trappene. Jeg hørte at han åpnet en skuff i første etasje også, før han forsvant raskt ut døren, ut i regnet.

Jeg klarte ikke å røre meg. Alt jeg tenkte på, var hvordan min egen far kunne få seg til å tenke og si noe sånt. Så våknet hodet mitt, og jeg begynte å gå igjennom hva jeg måtte ta med, hva jeg ville klare å bære. Hva som var viktigst.

Svaret var enkelt.

Jeg løp opp trappen og trakk til meg døren til bestemors rom uten å banke på. Hun var våken, men lå på ryggen. De dype furene i ansiktet og den blå hudfargen fikk henne til å se død ut allerede.

«Er det deg, Stellamor?» spurte hun med hes stemme. Utenfor fortsatte fløytesignalene å gjenta seg som en alarm.

«Du må komme deg opp,» sa jeg. «Vi må komme oss ut herfra!»

Bestemor sa ingenting. Rørte seg ikke. Kreftcellene hadde gjort henne mager og kraftløs.

«Du kan ikke ta meg med,» sa hun med tynn, tynn stemme. «Jeg bare forsinker deg.»

«Slutt og tull,» sa jeg. «Stå opp!»

Jeg grep henne bestemt i armen og trakk henne opp, vrengte av henne nattkjolen samtidig som jeg stakkåndet forklarte hvor dårlig tid vi hadde. Bestemor protesterte og sa at det kom til å gå fint, vannet ville ikke ta huset hun hadde bodd i hele livet, men jeg hørte ikke på henne. Jeg hadde sett panikken i pappas øyne. Vi bodde for nær elven. Og jeg visste hvor stor og dyp innsjøen var.

Jeg fikk på henne klær og hjalp henne opp. Det var nesten bare skinn og bein igjen på henne. «Kom igjen,» peste jeg. «Vi må få deg ned i første etasje. Hold deg fast i meg, så går vi.»

Bestemor stønnet. «Er du sikker på at dette er nødvendig?» jamret hun.

«Ja,» sa jeg og dyttet opp døren med foten og tok tak i rekkverket med den ene hånden, samtidig som jeg holdt bestemor oppe med den andre. Sakte, og skritt for skritt, tok vi oss ned trappen. Selv om det var jeg som gjorde mesteparten av jobben, tok det ikke lang tid før bestemor ble andpusten.

«Jeg orker ikke,» stønnet hun, og jeg kjente hvordan hun var i ferd med å glippe ut av hendene.

«Jo da,» sa jeg og justerte grepet, løftet henne litt bedre opp. «Du orker. Det er bare en trapp til, så skal du få sitte i rullestolen din.»

Jeg slepte henne med meg videre. Bestemor ynket seg, som om hvert trinn, hver bevegelse, fjernet nye sekunder fra livet hennes.

Omsider var vi nede. Der plasserte jeg henne i rullestolen og trædde en regnjakke på henne, en sydvest på hodet og plasserte de tynne føttene i et par gummistøvler som virket å være altfor store.

Bestemor så opp på meg.

«Stella, du er …»

En skarp, høy lyd fikk henne til å stoppe. Det lød som et knekk. Så gjentok lyden seg, høyere denne gangen, og vi flyttet begge blikket mot vinduet, opp mot elven – selv om vi ikke kunne se den gjennom veggen. Et dypt drønn gjallet i det fjerne, som om noe eksploderte.

Jeg tråkket på meg skoene og kastet jakken over skuldrene. Åpnet døren, bare for å bli møtt av en våt, påståelig vind. Utenfor hørte jeg ikke noe annet enn regnet mot bakken, de hylende vindkastene, fløytesignalene som ubarmhjertig skar igjennom luften.

I neste øyeblikk ble det mørkt omkring oss.

«Strømmen,» mumlet jeg. Men jeg trengte ikke lys for å skjønne at elven vokste. Den bruste, mer og mer, og jeg kunne se på det hvite skummet at strykene hadde blitt større. Folk virret fram og tilbake. Noen skrek i stigende panikk.

Øynene vendte seg raskt til mørket. En nabo stavret ut med en ryggsekk i den ene hånden, en pose i den andre. Rundt føttene løp en hund og ivret med halen. Jeg skulle til å trille bestemor ned og ut i køen av mennesker som løp forbi, da jeg løftet blikket lenger opp i dalen og så et bredt belte med vann komme fossende mot oss.

2

Jeg skjøv rullestolen over dørkarmen og ut på rampen. Bestemor holdt seg for hodet og ansiktet, men det tok bare sekunder, så var vi søkkvåte begge to.

Ved elvebredden lå husene tett i tett. Folk løp alt de kunne på stien langsmed elven, på vei mot broen lenger ned i dalen. Jeg måtte prøve å presse oss inn i køen. Det var ingen gjerder eller rekkverk som kunne holde vannmengdene unna. Buskene som vokste nærmest elven, bremset den noe, men bare midlertidig. Det hørtes ut som en illsint kjempe trampet seg vei ned gjennom dalen, mot oss.

«Flytt deg!» ropte en mann som kom løpende med en koffert i hendene. Bak ham kom en kvinne med to barn. Også de skviset seg inn foran oss. Noen snudde seg for å se hvor mye tid de hadde, men de fleste bare stirret innbitt framfor seg, meter for meter, vekk fra den voksende trusselen. De klamret seg fast til hverandre eller noe de hadde pakket med seg.

Rundt meg skylte vannet allerede inn over bredden, spylte med seg sand og steiner, søppel og kvister – det kjentes som om bakken var levende. Jeg skjøv rullestolen inn i køen av flyktende mennesker, og løp så fort jeg kunne. Bestemor vred hodet mot huset vårt, som for å ta et siste farvel.

Rundt oss lyste lommelykter som tynne stråler i det tette, grå regnet. Jeg stampet i vann. Hendene var raskt blitt kalde, håndtaket på rullestolen glatt. En mann skumpet inn i meg, slik at jeg mistet fotfestet. Rullestolen glapp ut av hendene mine. Jeg fikk så vidt fatt i den igjen med den ene hånden, men i trengselen ble jeg dyttet på nytt. Denne gangen måtte jeg ta meg for med begge hender. Fra knestående løftet jeg blikket mot rullestolen, og så bestemor trille vekk fra meg, meter for meter.

Jeg skulle til å rope etter henne og komme meg opp, da elven pakket meg inn og dyttet meg videre langs asfalten, fikk meg til å snurre rundt. Jeg skjønte ikke hva som var opp og ned, og jeg rakk ikke å lukke munnen før den var full av vann. Selv om jeg blåste det ut så fort jeg kunne, var det umulig ikke å svelge noe av det. Andre mennesker dunket inn i meg. Jeg kavet med armene for å komme opp til fri luft, og jeg klarte det til slutt, men det var umulig å puste; jeg hostet og harket opp vann, og de neste sekundene klarte jeg ikke annet enn å stå på alle fire og la lungene protestere ferdig.

I neste øyeblikk merket jeg en arm under min, som hjalp meg opp. Jeg ante ikke hvem det var i kaoset, det var for mørkt og bråkete. Alt jeg konsentrerte meg om, var å finne bestemor, men jeg så henne ikke i mylderet av vann og mennesker. Rullestolen var ikke foran meg.

En stemme ropte «Inn her, Stella!». Gjennom det tette regnet klarte jeg så vidt å se en trang passasje mellom to hus, og noen som vinket til meg. «Fort deg! Kom igjen!»

Da jeg speidet mot elven, så jeg at den var blitt enda større bare i løpet av de siste sekundene. Jeg snudde meg. Strømmen økte rundt beina, krøp lenger og lenger opp på anklene, knærne. Jeg ropte på bestemor, men fikk ikke noe svar. Mennesker og vann føk forbi. Og da jeg snudde meg mot elven, skjønte jeg at jeg ikke hadde noe annet valg enn å kaste meg til siden, inn mellom husene, før vannet kom fossende forbi med en kraft så voldsom at ingen ville klare å holde seg på beina. Det våte monsteret ville spyle med seg alt. Og alle.

3

Med åpen munn og dundrende hjerte ble jeg stående som låst fast til bakken som raskt ble fylt med vann. Foran meg raste elven forbi. I det fjerne hørte jeg skrik som forsvant, men jeg klarte ikke å rope selv. Jeg klarte ikke å gjøre noe heller, selv om jeg ville det aldri så mye.

Jeg tenkte på sekundene som hadde gått tapt fordi jeg hadde kranglet med pappa. Jeg kunne vært raskere ut i køen av folk som løp forbi, jeg kunne brøytet meg mer fram, slik andre gjorde. Tjue sekunder ekstra hadde kanskje vært nok.

Jeg tenkte på bestemor, fortapt under det kalde, hissige vannet. Jeg tenkte på pappa, hvor enn han måtte være. Jeg tenkte på mamma, glad for at hun var på jobb i Enkebyen akkurat nå.

Det insisterende regnet vasket vekk tårene som kom, brått og i store mengder. Det var vanskelig å trekke pusten. Jeg hadde ikke klart å redde bestemor. Hun som hadde vært så glad i meg, som hadde fortalt meg så mye om livet sitt, om bestefar, om mamma da hun var liten, hvordan Gravdal hadde utviklet seg fra hennes barndom til min, som selv etter at hun ikke fikk livsforlengende medisiner lenger, smilte hver gang jeg kom opp til henne og ville at jeg skulle sette meg på sengekanten og bare fortelle om dagen min, natten min, hva det måtte være. Som før hun ble syk, alltid laget søndagsmiddag, selv om hun hadde leddgikt og hender som motarbeidet henne. Som aldri var gladere enn når hun gjenfortalte historier fra da Sirius og jeg var små, alle de rare tingene vi hadde sagt og gjort.

Rundt meg hørte jeg hvordan elven tok tak i husene, skylte inn over trapper og rev med seg rekkverk, barnevogner og sykler. Vannet trykket i stykker vinduer, det singlet i glass. Det hadde allerede begynt å knake i veggene.

En stemme bak meg sa «kom». Først da jeg snudde meg, så jeg at det var Cyto, naboen som var noen år eldre enn meg og som hadde kommet tilbake fra krigen for mindre enn et halvt år siden. Han hadde vært en av Sirius’ beste venner, de hadde vært i samme tropp også.

«Vi må komme oss vekk herfra,» sa Cyto og grep fatt i armen min igjen. «Det tar ikke lang tid før det er vann overalt her også.»

Han dyttet meg innover i den lille glipen mellom husene. I enden var det en murvegg som han hjalp meg over. Så presset han håndflatene mot veggen på hver side og skjøv fra med beina. Som en edderkopp klatret han enkelt opp, uten min hjelp. Snart sto vi begge på et nytt platå på oversiden av husene. Fortsatt hamret regnet fra himmelen, men vi var ikke lenger i umiddelbar fare. På vannmengden som fortsatte å stige, skjønte vi at det ikke ville vare.

Det lå en vei like ved, som kunne ta oss enda lenger opp og vekk, men alt jeg ville, var å komme meg nærmere elven. Jeg ville se om jeg kunne finne bestemor, og redde henne. Så lenge jeg ikke visste, med hundre prosents sikkerhet, at hun var borte, var det håp. Jeg trengte å finne pappa også.

Jeg begynte å løpe mot sentrum av Gravdal, mot broen. Kanskje det var mindre vann der, kanskje noen hadde klart å gripe fatt i bestemor, eller kanskje det var andre som trengte å bli reddet. Cyto prøvde å overtale meg til å la være – det var for farlig, sa han – men jeg hørte ikke etter.

Da jeg kom ned til broen, fikk jeg øye på Birul. Bakeren bare sto der med et forpint uttrykk i ansiktet og speidet ut i den stadig voksende elven. Jeg visste at han var gift med en kvinne som het Ylvilda, men jeg så henne ikke noe sted. Hirrdhu, frisøren, klamret seg fast til en mann jeg ikke så hvem var, mens andre gråt og ropte ut navn mot de frådende vannmassene. Noen løp fram og tilbake så tett innpå vannet de turte, i det jeg antok var et håp om å huke tak i noe eller noen som kom skyllende nedover. Andre kom ilende til, på desperat jakt etter mennesker de kjente eller var glad i. Ropene, navnene, druknet i bruset fra det skummende vannet.

Firrhat, naboen vår, kastet et tykt reip uti elven, nærmest på måfå, for det var vanskelig å se noe annet enn det hvite vannet som kastet seg nedover dalstrøket med forrykende fart. Jeg håpet Firrhat hadde fått ut kona og døtrene, men jeg så dem ikke noe sted. Igjen og igjen kastet han tauet uti. Desperasjonen lyste av ansiktet hans.

Jeg gispet og pekte mot et halvt hus som kom flytende, det stoppet så vidt i noen store steiner, før kraften bakfra ble for stor og presset det videre. Jeg så en kvinne i et av vinduene, det liknet på Gaero, Gravdals urtespesialist. Hun gråt og klamret seg fast til karmen, livredd for ferden som ennå ikke var over. Så forsvant huset, et av kanskje tretti som hadde stått tett i tett inntil hverandre langs elvebredden, videre nedover dalen.

Jeg lurte på om Gaero var alene. På hva som ville skje med de andre husene, hvem som ikke hadde klart å komme seg ut. Jeg lurte på om de, om pappa, hadde klart å redde noen flere enn bare seg selv. Jeg følte meg maktesløs der jeg sto, ute av stand til å gjøre noe. Elven var for stor. Strømmen for sterk. Kreftene for voldsomme.

Og bestemor var borte.

Livet hennes hadde bokstavelig talt glidd ut av hendene mine.

Jeg begynte å gråte. Stille først, så klarte jeg ikke å stoppe meg selv. Cyto grep tak i meg og trakk meg inntil seg. Jeg visste ikke at han hadde fulgt etter meg, men jeg begravde ansiktet mitt mot skulderen hans og bare sto der og ristet, mens regnet fortsatte å denge løs på oss. Jeg lurte på hvor mange flere enn bestemor som hadde måttet bøte med livet. Om det verste var over, eller om enda flere gravdøler kom til å dø i løpet av natten.

«Hvor er faren din?» spurte Cyto.

«Vet ikke.»

Han skjøv seg ut fra meg, og så ut til å tenke i noen sekunder. Så sa han:

«Vent her.»

Han gikk bort til Birul, Firrhat og Hirrdhu, men det virket ikke som om han fikk kontakt med noen av dem. Han fortsatte til noen andre, mennesker jeg ikke kjente. Korte samtaler ble etterfulgt av et raskt nikk, så var han tilbake.

«Jeg har sagt ifra at du er med meg og at vi har gått opp til onkelen min. Hvis de andre treffer faren din, så gir de beskjed.»

«Kan vi også få være med?»

Cyto snudde seg mot Rhygrim, en mann som tegnet og sydde klær i underetasjen av huset sitt like ved elven. Ved siden av ham sto Chiara, kona. Hun holdt armene rundt datteren som ikke var mer enn sju eller åtte år. «Vi har ikke noe sted å være,» føyde Rhygrim til.

Cyto tenkte seg om i noen sekunder, før han nikket fort.

«Takk!» sa Rhygrim. «Tusen takk!»

Cyto måtte halvveis bære meg, for jeg hadde ikke krefter i beina. Jeg klarte ikke slutte å gråte. Jeg tenkte på bestemor og de siste sekundene av livet hennes, hvor redd hun måtte ha vært. Jeg håpet døden hadde kommet fort. At den ikke hadde vært for kald og smertefull.

Jeg vet ikke hvor lenge vi hadde gått, da Cyto med ett slapp armen min og åpnet en port som ledet inn til et stort, hvitt hus. Det var en hage utenfor, med grønt, pent gress, klissvått av det voldsomme regnværet.

«Vent her,» sa han og gikk mot inngangsdøren. Der banket han hardt på. Etter en stund ble døren åpnet av en mann i slåbrok. Regnet bråkte, så jeg fikk ikke med meg hva som ble sagt, men jeg så på ansiktsuttrykket hans at han mislikte det Cyto sa.

Bak Cytos onkel trådte en dame fram, og hun skjøv døren helt opp og gjorde en kom-hit-bevegelse med hånden, til oss. Nølende tok jeg et første skritt. Cytos onkel mønstret oss skeptisk da vi skrittet opp trappen.

Inne var det mørkt, men fyr i peisen. Stearinlys flammet og farget veggene og gardinene. Damen jeg antok var Cytos tante, ga oss håndklær og noen plagg vi kunne bytte ut våre våte med. Etter hvert tilbød hun oss litt mat og noe å drikke, men ingen av oss var verken sultne eller tørste.

Vi ble plassert på noen madrasser i kjellerstuen. Der la jeg meg under et teppe og prøvde å lukke øynene, men bestemors siste minutter spilte seg ut som en film på baksiden av øyelokkene. Jeg gjenopplevde hvert sekund, hver meter, hver avgjørelse, forsinkelse – jeg forbannet personen som hadde skumpet inn i meg og de andre som bare hadde tenkt på seg selv. Jeg forbannet alle som ikke hadde tatt advarslene på alvor – at demningen var i skrøpelig forfatning.

Jeg forbannet pappa.

Jeg hadde lyst til å rope, skrike, slå noe. Skade meg selv – stange hodet inn i en vegg eller finne noe skarpt og …

Lette, små skritt foran meg fikk meg til å åpne øynene. Rhygrims datter så på meg med øyne som funklet i mørket. Jeg satte meg litt opp. Snufset og tørket øynene. Hun sa ingenting. Bare så på meg. I hånden hadde hun en blå og hvit bamse jeg gikk ut fra at hun hadde fått av Cytos tante. Den var ikke våt.

Jenta rakte den fram mot meg. Jeg så på henne og smilte. Tok den imot og sa tusen takk.

«Hva heter du?» spurte jeg.

«Rosalina,» svarte hun.

«Rosalina,» sa jeg. «Det var et veldig fint navn.»

Hun snudde og gikk tilbake til familien. Jeg sendte dem et takk også, med øynene. Klemte bamsen, myk og varm, inntil meg.

Synet av familien på tre fikk meg til å tenke på min egen. På broren min som sikkert var død, siden han aldri hadde kommet tilbake fra krigen. På pappa som jeg ikke ante hvor var, eller om han hadde klart å komme seg unna vannmassene. På bestemor som var død.

Jeg lurte på om det bare var mamma og meg igjen nå. Mamma, som ikke ville komme tilbake til Gravdal før om halvannen uke. Jeg lukket øynene, men klarte ikke å stoppe tårene.

4

Jeg måtte ha duppet av, for jeg blunket hardt og fort, med ett klar over at noen kranglet i etasjen over. Det tok meg bare et par sekunder, så skjønte jeg at det var Cyto og onkelen hans som diskuterte – jeg hørte ikke hva samtalen dreide seg om. En lysere stemme trengte seg også inn i diskusjonen. Cytos tante, gikk jeg ut fra.

Jeg satte meg opp for å høre bedre. Så virket det som om de roet seg. De snakket fortsatt, men bare den dype bassen i stemmene nådde ned i kjelleren.

Ryggen verket og jeg var glovarm, så jeg sparket av meg teppet og gned hendene fort over ansiktet. Kjente at kinnene kokte. Leppene var knusktørre, det føltes som et gjesp kunne få dem til å sprekke.

Familien ved siden av meg lå tett sammen og sov. I hvert fall så det sånn ut. Chiara hadde et godt grep rundt Rosalina, som om hun ville forsikre seg om at datteren ikke ble borte i løpet av natten.

Jeg så meg omkring i den store kjelleren. Peis av murstein, stabel på stabel med ved. Først nå merket jeg lukten av bjørk. I vårt hus hadde vi ikke hatt noen kjeller, men tre etasjer der det knapt nok var plass til noen av oss. Kjøkken og oppholdsrom i første. Soverom og bad i andre. Den øverste etasjen hadde egentlig bare vært et loft der mamma hadde plassert bestemor, slik at vi bedre kunne ta vare på henne. Jeg hadde ikke vært så veldig glad i huset vårt, men nå savnet jeg hver minste lille centimeter av det.

Ute regnet det mindre. Snart ble det lysere utenfor kjellervinduet også, og en gang utpå morgenkvisten banket det på døren.

«Er Stella her?»

Pappas dype, tydelige stemme. Jeg reiste meg fort, lettet over å høre ham, over å vite at han var i live.

«Det er hun. Kom inn.»

Jeg skyndte meg opp trappene. På øverste trinn stoppet jeg med hånden på rekkverket, og så på ham. Han var dyvåt. Klærne satt klistret til kroppen. Han brukte en hånd til å tørke seg over de røde kinnene. Skuldrene senket seg, og jeg så at han pustet lettet ut. «Takk og lov,» sa han med et sukk. «Du er like hel.»

Lettelsen og gleden jeg hadde kjent for bare noen sekunder siden, gikk raskt over i raseri. Jeg skulle til å fortelle ham hva som hadde skjedd med bestemor, da Cytos onkel kom ut fra kjøkkenet. Han trakk litt på det ene beinet og møtte pappa med et stille nikk. De mønstret hverandre med øynene i noen sekunder, som om de hadde noe usnakket seg imellom.

«Takk,» sa pappa til ham til slutt, før han flyttet blikket til Cytos tante. «Tusen takk for at dere tok inn datteren min.»

«Det er Cyto du skal takke,» sa onkelen.

Jeg hørte han var oppgitt.

«Er Cyto her?» lurte pappa på.

«Jeg tror han…»

«Hei.»

Cyto kom ut i gangen. Først nå som håret hans var tørt, la jeg merke til at det var lysere enn før. Han hadde blå øyne, og skjegg på haken. De gangene vi hadde passert hverandre på gata etter at han kom tilbake fra krigen, hadde han aldri smilt til meg, men det var antydning til et nå når han møtte blikket mitt.

Pappa takket Cyto også, som føyset det faktum at han hadde reddet livet mitt, vekk med en håndbevegelse.

«Du kommer fra sentrum?» spurte han isteden.

«Ja,» svarte pappa.

«Hvordan så det ut der?»

Pappa trakk pusten og blåste den langsomt ut. «Jævlig,» sa han. «Det ser helt for jævlig ut. Alle husene mellom elven og Solgata står enten helt eller delvis under vann, eller er ødelagt av det – knust og fraktet videre nedover dalen. Over der igjen er kjellerne helt opp til Smalgangen fylt av vann. Det er umulig å si når vannet vil trekke seg tilbake.»

Cyto nikket, før han senket blikket.

«Er det mange døde?» spurte Cytos tante bekymret og tok et skritt nærmere. Pappa vendte hodet mot henne, før han fortsatte videre mot meg.

«Jeg er redd for det.»

Jeg fikk lyst til å slå ham. Sparke ham. Jeg holdt på å begynne å gråte igjen, men klarte å la være.

«Er det … vet du hvem?» spurte Cytos tante. «Er det noen … vi kjenner som er borte?»

Pappa så noen øyeblikk på henne.

«Det er mange som er savnet,» begynte han. «Foreløpig er det litt uoversiktlig. Men Firrhat, naboen vår …»

Pappa dro en hånd gjennom det våte håret. «Han så hele familien bli tatt av vannmassene. Kone og to barn, to jenter som bare var noen få år yngre enn Stella.»

Cytos tante la en hånd framfor munnen. Jeg kjente et dypt stikk på innsiden av magen, som forflyttet seg opp til brystet, hjertet.

«Jeg … klarte ikke, rakk ikke, redde dem,» fortsatte pappa og stoppet i noen sekunder. «Hirrdhus kjæreste ble også tatt. Det er nok mange som … »

Igjen stanset han. Det ble helt stille rundt oss. Lenge, uten at noen rørte så mye som en muskel. Cytos tante gråt. Jeg kjente det klumpe seg til i halsen. Pappa kunne ha hjulpet meg med å redde bestemor. Isteden valgte han alle andre. Og selv ikke det hadde han fått til.

5

En gang utpå morgenen sluttet det å regne. En varm sol tittet fram. Pappa ville tilbake igjen til sentrum for å hjelpe til, hvis det overhodet var mulig. Rhygrim, Cyto og jeg ble med ham. Jeg kjente at jeg trengte å se Gravdal i dagslys. Kunne jeg bidra på noen måte selv – rydde, lete, støtte folk som hadde mistet noen – så skulle jeg gjøre det.

Jeg holdt meg noen meter bak dem mens vi gikk, hørte dem snakke om hvem sine hus som hadde gått tapt, hvilke butikker det kanskje var mulig å redde noe fra. Jeg tenkte på Firrhat, som hadde mistet hele familien. På Sophilia og Dor∂hi, døtrene som alltid kom sammen for å ringe på og spørre om vi hadde litt mel eller et par egg til overs, når de skulle lage vafler eller pannekaker. Jeg tenkte på Hirrdhu, frisøren som pleide å gi kundene avslag i desember, fordi det var like før jul. Som stolt viste fram kjæresten Nikhis malerier i den lille, trange salongen.

Jeg tenkte på mamma.

Hvordan hun hadde det i Enkebyen, og om hun hadde hørt om det som hadde skjedd. Om hun tenkte på oss. På meg. Jeg skulle ønske vi hadde telefon, så jeg kunne ringt henne. Høre stemmen hennes.

Jo nærmere sentrum vi kom, jo tydeligere ble omfanget av skadene. På avstand så det ut som noen hadde kastet en søppeldynge rett ut i en elv som var minst tre ganger så stor som vanlig. Det fløt en jevn strøm av planker, biter og greiner fra trær, skrot som var blitt smadret, deler av et vindu, bøtter og kanner som stanget mot klær, papp og plastikk, men som snart gled sakte videre. Pappa sa det var fare for jordras her og der, siden bakken var mettet med vann. Han trodde også at det ville ta lang tid før strømmen ville komme tilbake, siden vannmengdene trolig hadde røsket med seg både master og ledninger på veien nedover dalen.

Jeg lurte på om vi noen gang ville klare å finne de som var døde. Om det i det hele tatt var noen vits i å lete. Tanken fikk meg til å riste av kvalme. Jeg måtte anstrenge meg for ikke å begynne å gråte. Jeg skulle ønske mamma var her.

Rundt oss gikk folk og plukket med seg ting som var blitt skylt opp på land eller bare blåst vekk med vinden. Jeg kjente igjen noen elever fra skolen, en lærer, jeg så baker Birul som sto med hodet bøyd og mumlet noe for seg selv. Flere holdt rundt hverandre og gråt. Pappa gikk bort til bakeren og la en hånd på skulderen hans. Rhygrim fant også noen han kjente og møtte dem med en klem og et nølende håndtrykk. Jeg ble stående sammen med Cyto.

«Har dere noe mer familie i bygda?» spurte han. «Eller noe annet sted?»

Jeg ristet på hodet. «Hva med deg?»

Jeg visste at moren hans hadde dødd av lungebetennelse for lenge siden, og at faren døde under Vannkrigen.

«Nei, det … er bare meg igjen,» sa han og senket hodet så vidt.

«Du har onkelen og tanta di, da,» sa jeg.

«Ja, men de … eller i hvert fall han …»

Cyto slo ut med hendene. «Jeg kan ikke bo hos dem», fullførte han. «Det går bare ikke. Og det er ikke bare-bare for oss som har mistet husene våre, å bygge opp noe nytt.»

Før Vannkrigen brøt ut, hadde de fleste i Gravdal tatt ut alt de hadde av sparepenger fra banken. Hvis de ikke hadde gjemt pengene et annet sted enn i husene som var blitt skylt vekk av flommen, hadde de ingenting igjen.

Gravdal var heller ikke hva det en gang hadde vært. Bestemor sa ofte hvor heldig hun var som hadde fått leve mens det ennå var nok mat til alle i bygda. Gradvis hadde det blitt mindre og mindre, spesielt etter at Matloven ble innført. Alle samfunn, store som små, måtte produsere og levere mat og drikke til Fellesskapet, en lov som etter hvert måtte bli håndhevet med makt, fordi motstanden og misnøyen økte.

Under Vannkrigen ble det bare enda verre. Okkupasjonsmakten krevde mer og mer, oftere og oftere, og etter at de hadde tatt sitt, var det ikke mye igjen til oss andre. De voldsomme regnskyllene, som ofte ble etterfulgt av ekstreme tørkeperioder, ødela også avlinger og førte til at dyrene fikk mindre å spise.

Hver 14. dag kom det fortsatt lastebiler fra Enkebyen som tok med seg det de hadde bestemt av vi måtte levere av mel, melk, kjøtt og egg. Vi hadde ikke noe vi skulle ha sagt.

De neste dagene fortsatte vi å lete i ruinene, etter gjenstander som ikke var ødelagt, plagg det gikk an å tørke, sko som kanskje kunne brukes fortsatt. Det vi fant, fraktet vi til fotballbanen bak skolen, slik at tingenes rettmessige eiere hadde muligheten til å finne dem. Hver gang jeg fikk øye på en dukke eller skoleransel, holdt jeg på å kaste opp. Jeg tenkte på de som ikke kom til å trenge dem lenger, hvor enn de måtte være. Flere og flere ble meldt savnet, antatt å ha omkommet.

Om formiddagen tre dager etter at flommen jevnet totalt 37 hus med jorden, sa pappa:

«Jeg har snakket med noen av de andre som også har mistet alt de eier.»

Vi var samlet på kjøkkenet til Cytos onkel og tante, til et lite måltid flatbrød og smør. «Noen vil bli, for å se om de kan klare å bygge seg et nytt liv, mens andre tenker at det er like greit å bare dra.»

Han så på meg, og jeg skjønte at «andre», i dette tilfellet, inkluderte oss.

«Dra?» spurte jeg.

«Vekk fra Gravdal,» la pappa til. «Kanskje for godt.»

«Men …»

«Vi aner ikke hvor lang tid det tar før strømmen er tilbake, Stella. Vi vet ikke hvor vi kan sette opp et nytt hjem, eller hvor vi skal bo i mellomtiden. Hva vi skal leve av så lenge.»

Han sendte et langt blikk til Cytos onkel. Høyst ufrivillig hadde vi fått lov til å sove i kjelleren hans inntil videre.

«Mange av oss står på bar bakke. Det er ingen framtid for oss her.»

Jeg visste ikke hva jeg skulle si.

«Jeg har foreslått at vi samles på parkeringsplassen utenfor skolen klokken fire i ettermiddag,» fortsatte pappa. «Så kan vi gå samlet.»

«Gå?» spurte jeg.

«Det er meldt godt vær de neste dagene. I hvert fall … sol. Det hadde vært fint å kunne gjøre unna en kort etappe i dag, for eksempel til inngangen av Passet. Før det blir mørkt.»

Jeg så på Cyto at han ikke likte forslaget, men han sa ingenting.

«Vi får høre om noen i bygda kan bidra med noe,» sa pappa. «Mat, vann, et telt eller tre. Det viktigste.»

«Men hva med mamma?» spurte jeg.

Han klødde seg fort over det begynnende skjegget. «Jeg tenkte at … vi kunne dra til henne. Du og jeg i hvert fall. Hva de andre gjør, det…»

«Du mener vi skal gå til Enkebyen?» avbrøt jeg.

Det var tolv mil dit.

«Har du et bedre forslag?» spurte pappa og sukket. «Det er en uke til moren din kommer tilbake. Hun har i det minste et sted vi kan være så lenge.»

«Og det er du sikker på?»

Han trakk på det. Mens mamma var på jobb i Enkebyen, bodde hun i et kollektiv sammen med andre leger. Slik jeg hadde forstått det, hadde hun bare et lite rom og en seng.

«Uansett,» sa pappa. «Jeg tror ikke vi har så mange andre valg.»

Jeg tenkte på de tolv milene vi ville bli nødt til å gå. «Kanskje vi er heldige,» fortsatte han. «Kanskje vi får sitte på noen som skal samme vei.»

Det hørtes ikke ut som han trodde på det selv. Så var det heller ikke mange i bygda som hadde råd til å ha bil. Tilgangen på drivstoff var liten.

«Vær glad du har gode bein,» sa pappa. «Det er ikke alle som har det. Hvis vi går tre mil, cirka, hver dag, så er vi der på fire dager.»

Det meste jeg hadde gått hittil i livet, var en tur på ni kilometer sammen med klassen min, opp til toppen av Nipa. Jeg hadde vært utslitt etterpå.

«Vi får det til,» la pappa til. «Vi må bare tro at det ordner seg når vi kommer fram.»

Cyto sendte ham et langt blikk.

Jeg hadde ikke noe lyst til å dra. Selv om mye av Gravdal var ødelagt, var det her jeg hadde bodd hele livet. Det var her jeg hadde venner. Men det var bare å gå en tur i Gravdal sentrum og se på de enorme ødeleggelsene, så skjønte jeg at pappa hadde rett. Vi hadde ingen framtid her.

6

De neste timene gikk pappa og Cyto rundt til naboer og venner og spurte om de hadde en sovepose eller to til overs, utstyr de ikke trengte eller brukte lenger, eller aller helst – litt mat og drikke. Noen bidro med nødproviant. Andre sa nei, de trengte alt selv. Særlig nå.

Da klokken var litt over tre, kom pappa inn i stuen til Cytos tante og onkel. Jeg satt ved et bord med en kopp te i hånden og prøvde å samle krefter. Vinduene sto på vidt gap, men det var likevel stekende varmt.

Pappa satte seg på gulvet framfor meg, og snøret opp en ryggsekk. «Hva fikk du med deg?» spurte han og la et sokkepar, en tykkere genser, litt undertøy og en bukse ut framfor seg. «Hjemmefra, mener jeg?»

Også en primus hadde han funnet plass til, samt en fyrstikkeske og noen hermetikkbokser. Det så ut som han hadde planlagt for at flommen en dag ville komme.

«Ingenting,» sa jeg.

Pappa så opp på meg.

«Hva mener du?»

«Jeg tok ikke med meg noe.»

«Du …»

Han skulle til å fortsette, men stoppet seg selv. Lenge så det ut til at han ikke skulle si noe mer. Så kom det:

«Hvorfor i helvete gjorde du ikke det?» ropte han. «Jeg sa jo at…»

Han stanset igjen. Jeg kjøpte meg noen sekunder ved å slurpe litt fra tekoppen.

«Jeg rakk ikke,» sa jeg til slutt.

«Du rakk i…»

Pappa var blitt rødflammete på halsen. Jeg hadde ikke et fnugg av dårlig samvittighet. Samtidig visste jeg at hvis jeg begynte å snakke om bestemor, så ville jeg bare begynne å gråte, sannsynligvis også skrike, og det hadde jeg ikke lyst til, så jeg sa bare at jeg ikke hadde tatt sjansen på å vente. At jeg bare hadde løpt.

Pappa hadde mer han hadde lyst til å si, men han lot det være, pakket isteden tingene tilbake i sekken og gikk ut. Døren slo han igjen med et smell.

7

På parkeringsplassen utenfor Gravdal skole hadde det samlet seg folk som skulle dra, og familie og venner som ville ta farvel. Cytos tante og onkel var ikke blant dem. Vi hadde sagt takk og ha det utenfor huset deres. Tanten til Cyto gråt da vi gikk.

Ursutha, en av venninnene mine fra skolen, sto og kikket i bakken da jeg kom bort til henne. Hun sparket en stein bortover asfalten. Så la hun armene om halsen min og begynte å gråte.

«Jeg skal skrive til deg,» sa jeg.

«Best for deg,» sa hun med et tamt smil.

Rundt meg kunne jeg se den samme uvissheten og frykten jeg kjente på selv, i øynene til de andre som skulle legge livene sine bak seg. En gammel mann ved siden av meg lente seg på en stokk. Ved føttene sto en sliten koffert. Kona stirret tomt framfor seg. Mange virket slitne før vi i det hele tatt hadde begynt å gå.

Jeg fikk øye på Dimmu, en av guttene fra skolen, sammen med familien. Dimmu var liten og sterk, en av dem som alltid var ute etter å ha det moro på andres bekostning, og som likte det spesielt godt dersom smerte var involvert. Jeg håpet ikke Dimmu og familien også hadde tenkt seg til Enkebyen.

Jeg klemte Ursutha en gang til, før jeg gikk bort til Rhygrim og jentene hans. Tok av meg sekken og trakk fram den blå og hvite bamsen jeg hadde fått av Rosalina, den lille jenta. «Jeg trenger den ikke mer,» sa jeg og ga den tilbake til henne. «Men det gjør kanskje du?»

Jeg prøvde å smile til Chiara, moren, som ga meg et raskt smil tilbake og nikket til Rosalina som tegn på at det var greit å ta imot bamsen. Jenta tok den i et fast grep og holdt den godt inntil seg.

Cyto tok fram et kart og brettet det ut over panseret på en av de tre bilene som sto parkert utenfor skolen, fullstappet med bager, poser og kofferter. Pappa, Rhygrim og noen flere gikk bort for å diskutere veivalg. Det var ikke mye å velge mellom til å begynne med – det var bare én vei ut av dalføret – men i enden var det et T-kryss. Jeg gikk ut fra at de prøvde å finne den korteste og beste ruten, og hvor det kunne være naturlig å raste eller sove de nettene som lå foran oss.

Etterpå, da pappa skulle prøve å organisere oss, var en familie på fire – som virket å være friske og sterke alle sammen – på vei til å sette seg inn i baker Biruls bil. Pappa gikk bort til dem.

«Det er andre her som trenger transporten mer enn dere,» sa han.

«Vi har betalt for oss,» svarte faren i familien. «Og vi var her først.»

Pappa så på Birul, som flyttet sitt eget blikk fra bilen til føttene. Det ene barnet, en jente som var et par år yngre enn meg, så på meg med et skrått smil. «Tror du jeg er villig til å risikere livet til familien min hvis jeg kan unngå det?»

Spørsmålet fra faren hennes var rettet til pappa. Jeg var ikke sikker på om det var den fysiske anstrengelsen han tenkte på, eller om han mente en annen, mer konkret trussel. Han sa heller ikke noe mer, før han satte seg inn. Det samme gjorde resten av familien, som snart fikk følge av Birul selv. Før han lukket døren, sa han til pappa:

«Beklager. Men jeg trenger pengene.»

«Det gjør vi alle,» sa pappa stille.

«Uansett,» fortsatte Birul. «Dere får ha lykke til. Jeg håper dere klarer dere.»

Med misunnelse så vi bilene fylle seg opp. Det eldre ekteparet fikk plass i en av dem. Jeg lurte på om de også hadde betalt for seg. Kvinnen hadde en potteplante på fanget. Så startet bilene opp og kjørte av gårde. Alle på parkeringsplassen ble stående i taushet og se dem legge meter på meter bak seg, uten å forbrenne en eneste kalori. Den blåsvarte eksosen fikk meg til å holde for nesen.

Pappa snudde seg mot oss. Ventet noen sekunder, som for å riste av seg hvor sint og skuffet han var, før han sa:

«Ikke alle skal samme vei, og ikke alle orker å holde det samme tempoet.»

Mens han snakket, sendte pappa blikket fra den ene til den andre. «Men jeg håper vi kan ta hensyn til hverandre likevel, og hjelpe hverandre.»

Mange hørte på med senkede blikk. Et fåtall nikket.

«Okei,» sa han og slo hendene sammen. «La oss komme oss av gårde. Ett skritt av gangen.»

Ved siden av meg bøyde Rhygrim seg ned mot Rosalina, slik at hodet hans var på samme høyde som hennes.

«Jeg kan bære deg litt,» begynte han. «Men jeg har ikke rygg til å bære deg hele veien, jenta mi. Det betyr at du må være sterk nå, sterkere enn du noen gang har vært. Kan du klare det, tror du?»

Rosalina virket mismodig, men mumlet til slutt:

«Jeg skal prøve, pappa.»

Rhygrim la en hånd på hodet hennes og kysset henne på pannen.

Jeg snudde meg mot Ursutha og de andre som ikke skulle dra. Vinket til dem og fikk løftede hender tilbake, tårevåte blikk. Det var et øyeblikk jeg visste jeg aldri kom til å glemme. Synet av Gravdal, folk jeg kjente, som meter for meter bare ble lenger og lenger borte for meg.

De første minuttene snudde jeg meg konstant, for å se om det var virkelig, det vi gjorde. Jeg lukket øynene og manet fram bildene av alt vi passerte, slik at jeg skulle huske hvordan husene så ut, veiene, alt jeg så i veikanten, på stiene. Et tråkk som førte opp en av fjellsidene. De spisse steinene. Et gammelt, falleferdig stabbur. Gjerder av stein med mose på. Oversvømte åkre, dessverre et altfor presist bilde på hvordan det hadde vært i bygda vår de siste årene.

Jeg prøvde å sniffe hardt inn, for å huske hvordan Gravdal luktet. Klarte ikke å fornemme annet enn våt jord og søppel som stinket i den stikkende varmen. Elven fløt noen hundre meter fra oss, som en påminnelse i sakte film. Jo lenger vekk vi kom, jo vondere gjorde det. Vi forlot livene våre. Forlot de døde.

Jeg tenkte på bestemor. På Firrhat og på Hirrdhu, Ursutha og alle de andre som var igjen, som skulle prøve å få det lille samfunnet på beina igjen, få alt til å fungere. Glemme eller kanskje ikke glemme, forsøke å leve videre. Jeg lurte på om jeg noen gang ville komme tilbake.

8

«Sliten?»

Cyto hadde kommet opp på siden av meg uten at jeg hadde merket det.

«Vi har jo bare så vidt begynt,» svarte jeg.

«Hvor langt tror du vi har gått?»

«To kilometer, kanskje?»

«Ikke så verst gjettet,» sa han lett. «Men det er faktisk litt over tre.»

«Wow,» sa jeg. «Da har vi bare 117 igjen.»

Cyto smilte, før han med ett ble alvorlig. «Jeg vet det er tøft,» sa han. «Å forlate alt. Men det går over. Når jeg har det som verst, så pleier jeg alltid å tenke at det sikkert er noen andre som har det verre.»

Jeg dreide hodet mot ham og la merke til noe tungt og mørkt dypt inne i øynene hans. Jeg hadde lyst til å spørre om det skyldtes noe annet enn det han hadde opplevd under krigen, men jeg lot det være.

«Du er heldig med faren din,» sa Cyto. «Han er en bra mann. Jeg så det ikke selv, men jeg hørte hvordan han kjempet under krigen.»

Jeg løftet blikket mot fronten av køen, der pappa virket å være i ivrig snakk med dem han gikk ved siden av. Jeg hadde spurt ham, mange ganger, hva han hadde gjort under krigen, om han hadde drept noen. Svaret var omtrent det samme hver gang. At krigen var over og at jo mindre jeg visste om den, jo bedre var det.

Cyto hadde, i likhet med pappa, blitt bombardert med spørsmål fra bygda etter at han kom tilbake fra kampene. Mamma hadde grillet ham om Sirius, broren min, siden de hadde vært i samme tropp under samme befal. Men heller ikke Cyto hadde visst noe om hva som hadde skjedd med ham.

«Det er en lett start,» sa Cyto etter hvert. «Det går nedover nå, men om ikke så altfor lenge må vi over Passet til den andre siden av fjellet. Det blir tøffere.»

Jeg så på flokken rundt meg. Noen klaget på varmen, andre på dårlig rygg og vonde bein. Sko subbet langs steinene og grusen. De fleste bare stirret i bakken. Rhygrim holdt Rosalina i hånden. Så langt hadde hun ikke klaget en eneste gang.

«Kan jeg spørre deg om en ting?» sa Cyto snart.

Jeg så på ham.

«Har du vært utenfor bygda noen gang?»

«Pappa tok meg med til Bergby en gang da jeg var liten, men jeg husker ikke så mye, annet enn at vi kjørte buss for å komme dit, og at pappa skulle kjøpe seg en hagle.»

Jeg slo ut med hendene. «Under krigen måtte vi jo holde oss her,» fortsatte jeg. «Mamma og jeg.»

Jeg snudde meg igjen og så restene av Gravdal i det fjerne, før jeg vendte blikket tilbake til Cyto. «Hvorfor lurer du?»

Han ventet litt med å svare.

«Det er en god del annerledes der ute nå,» sa han til slutt.

«Hvordan da?»

«Nei …»

Han trakk litt på det. «Det ble en del ødeleggelser, selvfølgelig. Og det blir jo bare mindre og mindre mat å dele på. Folk forandrer seg også, både under og etter en krig.»

«Hva mener du?»

«De …»

Han lette etter ordene mens vi gikk litt videre. «Hvem folk er, blir mer tydelige når de havner i vanskelige situasjoner. Det er da man finner ut hvem som er feig, hvem som er modig. Hvem som er villig til å ofre seg for andre og hvem som bare tenker på seg selv. Det blir ekstra tydelig når folk er sultne. Og Enkebyen …»

Han stoppet seg selv.

«Hva er det med Enkebyen?» spurte jeg, med ett bekymret. Cyto så fort på meg, som om han hadde sagt for mye.

«Hvor mye vet du egentlig om Enkebyen?» spurte han.

«Bare det vi har lært på skolen,» sa jeg. «Og det lille mamma har fortalt meg.»

Enkebyen var et sted mange dro for å dø, frivillig. Det lå penger i en ærefull død, i å være en «martyr» – som myndighetene kalte dem, folk som var villig til å gi slipp på sitt eget liv for at resten av familien – ektefelle og maks to barn – skulle få muligheten til en bedre framtid. På den måten bidro de til at det ble færre mennesker på jorden – en forutsetning for at vi alle kunne fortsette å leve. Det var ikke plass nok til alle, heller ikke nok mat eller vann.

Det fantes andre byer som hadde liknende ordninger, men det var byen ved kysten som hadde vært først ute. Og selv om ikke alle kom dit for å ofre et familiemedlem, hadde byen fått sitt kallenavn etter dem som hadde bosatt seg der som enker og enkemenn. Byen lå ved kysten, og var det nærmeste administrasjonssenteret på vår kant av landet. Også før Vannkrigen hadde det valfartet mennesker dit, på jakt etter et bedre liv.

«Det høres egentlig ut som verdens tristeste by,» sa jeg. «Jeg kan ikke skjønne hvordan pappa kan mene at vi skal få det noe bra der.»

Cyto virket på ny å ha falt i dype tanker. De neste minuttene fokuserte jeg på veien foran meg. Meter for meter, skritt for skritt, nærmet vi oss det stadig mer ukjente. Og jeg ble bare mer og mer urolig.

9

Det tok oss halvannen time å komme til T-krysset i enden av dalen. Vi var 15 stykker som fortsatte til høyre, mot Enkebyen, på en sti som gikk parallelt med en hullete, trang vei. Dimmu og familien var dessverre med fortsatt. Rhygrim, Chiara og Rosalina skulle også samme vei. Cyto også, heldigvis.

«Hvorfor går vi ikke på veien?» spurte den lille jenta. Det var et godt spørsmål; jeg hadde lurt på det samme selv.

«Det kommer noen biler av og til,» sa pappa. «Vi vet ikke hva slags folk som sitter i dem.»

Jeg skjønte ikke hva han mente, men siden ingen spurte, lot også jeg være. Snart kom vi ut av et område med skog, til et felt der et åpent, vidt landskap bredte seg ut. Bare noen spredte trær sto skjeve i vinden, som med ett hadde tatt seg opp. Det var blitt kaldere. Jeg lurte på hvor mange mil vi kunne se foran oss. Det som forundret meg mest, var hvor lite vi så. Ingen biler, ingen andre som var på flukt fra flommen. Vi så ingen dyr heller, bare noen fugler på avstand.

Men så skjønte jeg det.

Vannkrigen hadde brutt ut fordi det var for varmt og tørt på den sørlige delen av jordkloden, og fordi havet hadde slukt øyer og spist seg innover i mange land. De som bestemte i vårt, ville ikke åpne grensene for alle som ville nordover der det fortsatt var vann og mulig å dyrke noe. Det likte ikke alle de andre landene som ikke var like heldige. Deres desperasjon og vår motstand var en dårlig kombinasjon. Resten av verden ville være med og bestemme over det som var igjen av plass og naturrikdommer. Til slutt måtte de bruke makt for å få viljen sin.

Foran oss var det mer stein enn jord.

Det ville ta en evighet å rydde vekk alt, for så å prøve å få noe til å vokse. Det minnet mest om en fremmed, kald og nesten død planet.

«Hvor har du tenkt deg, da?» spurte jeg Cyto etter en stund.

«Vet ikke,» sa han. «Jeg har ikke helt bestemt meg ennå.»

Han løftet sekken litt høyere opp på skuldrene. Vinden kom imot og bremset oss. Folk rundt meg stønnet og klaget.

«Men det er ikke så mange ålreite steder i nærheten, egentlig. Ikke som det går an for fremmede å bosette seg i i hvert fall. Ikke nå lenger.»

Han stirret i bakken mens vi gikk. «Sånn ble det jo i Gravdal også etter hvert.»

«Vi hadde ikke så mye å tilby,» sa jeg.

«Nettopp,» svarte Cyto. «Det er det ikke så mange andre steder heller.»

«Så hvorfor går vi til Enkebyen, da?»

Han sukket tungt. «Sjansene er vel litt større der, skulle jeg tro.»

«Sjansene for hva?»

«Å overleve.»

Snart begynte mørket å sige på, og da vi nærmet oss et fjell som så ut til å være delt på midten – som en stor M – og vi fant et forholdsvis flatt område hvor det ikke var så mye stein, foreslo pappa at vi skulle gjøre opp leir for natten. De fleste var glade for forslaget. Jeg kjente det i beina og føttene. Et gnagsår på hælen hadde begynt å svi og pulsere.

Vi satte opp telt og fikk i gang et bål, laget oss noe å spise og drikke. Etterpå la flere seg til for å sove med en gang. Jeg ble sittende en stund ved bålet sammen med Cyto, pappa, Rhygrim, Dimmu og hans familie. Dimmu spikket på noe og kastet flisene på bålet.

Det var ikke en tid for historier eller småsnakk. Vi bare stirret på flammene, fortapt i våre egne tanker om framtiden, fortiden. Jeg tenkte på bestemor. På alle de andre som hadde mistet livet, eller som var savnet. Vi hadde ikke engang holdt en minnestund. Ikke så mye som et minutts stillhet til deres ære. Derfor lukket jeg øynene og prøvde å huske alle de fine årene da bestemor fortsatt var frisk. Hvordan hun hadde pleid å lese for meg om kvelden før jeg skulle sove, fortelle om bestefar, om de første kjærestene, venninnene, skolen hun hadde gått på. Jeg savnet stemmen hennes.

Etter at hun ble syk, hadde hun ikke fått livsforlengende medisiner, bare smertestillende. Noe annet var ikke tillatt. Alle som var døende, fikk derimot tilbud om å ta en tablett som ville gjøre en rask slutt på lidelsene, men bestemor takket nei. Hun var for glad i livet, sa hun. For glad i oss. Hun ville være hos oss så lenge hun kunne.

Jeg kjente at jeg ville snakke om henne. Med mamma. Så vi kunne trøstet hverandre.

«Hun døde helt sikkert fort.»

Pappa og jeg hadde lagt oss til i et telt han hadde satt opp bare til oss. Jeg hadde pakket meg godt inn i soveposen og lukket øynene, men nå åpnet jeg dem og så på ham.

«Bestemoren din, altså.»

Pappa stirret opp i telttaket. Utenfor lyste restene av bålet så vidt opp veggene.

«Skal det være en trøst, liksom?» spurte jeg. «Skal det få meg til å føle meg bedre?»

Han svarte ikke. Raseriet veltet opp i meg på nytt.

«Skulle vi ha trillet henne med oss, synes du?»

Han møtte blikket mitt denne gangen. «Hadde du klart å trille henne på de dårlige stiene vi har gått? Klart å skyve henne opp bakkene?»

«Hvis jeg måtte, så,» sa jeg trassig.

Han smilte overbærende.

«Hvis vi kunne gått på veiene,» la jeg til.

«Veiene er for farlige,» sa han.

«Vi kunne passet oss for bilene.»

«Det er ikke dem jeg er re…»

Han stanset seg selv.

«Prøv og sov litt,» sa pappa. «Du trenger det. Det blir en lang dag i morgen.»

Jeg snøftet og snudde meg vekk fra ham. Stirret inn i teltveggen. Resten av den natten sov jeg ikke et eneste minutt. Jeg hatet livet mitt. Jeg hatet meg selv. Og jeg hatet faren min.

10

Cyto hadde rett; ferden gjennom Passet ble tøffere. I ulendt terreng bar det oppover i ganske mange hundre høydemetre, og det ble flere stopp underveis, bare for å trekke pusten. Fortsatt la pappa ned forbud mot at vi skulle følge hovedveien, for øyeblikket noen hundre meter unna oss, men nettopp av den grunn hadde jeg lyst til å gjøre det.

Jeg nevnte det for Cyto.

«Det er ingen god idé,» sa han og ristet på hodet samtidig.

«Hvorfor ikke?»

«Fordi …»

Han så vekk. Ville ikke svare.

«Hva er det som er så farlig med veiene?» presset jeg.

På avstand hadde vi sett noen store lastebiler og personbiler passere. En svart varebil som så ut til å ha en stor flamme på siden, hadde stoppet så vidt, før også den hadde kjørt videre.

«Hvis det er noe som er skummelt der ute, så vil jeg gjerne vite det.»

«Det blir bedre når vi nærmer oss Den Hvite Byen,» sa Cyto bare. Jeg skulle til å spørre hva som ville endre seg, men innen jeg rakk det, hadde han forsert en ny, bratt stigning og lagt noen meter mellom oss.

Heldigvis nærmet vi oss toppen. Jeg snudde meg og så på rekken av folk. Det hadde blitt litt avstand til de bakerste, der pappa hjalp en dame opp en liten skrent. Jeg kjente sinnet blusse opp på ny.

På toppen av Passet ventet vi på de andre. Musklene i beina verket. Såret på hælen hadde blitt verre. Jeg tok av meg skoen for å slippe til litt luft, men i den varme solen begynte såret bare å stikke.

Jeg var ikke sikker på om det var havet vi så, i horisonten bak en rekke med taggete fjell, eller om det bare var himmelen. Jeg visste at Enkebyen var et sted der framme. Der vi satt, virket det ikke så langt.

Vi så andre byer også, og tettsteder som på avstand så nesten like ut. Noen hus her og der, og bondegårder, sletter i et rikt spektrum av farger, avbrutt av små og litt større skogsområder. Grå asfalt på en vei som snirklet seg over landskapet. Andre veier som skar av og dannet et flettverk av mindre tråder. Nærmest Passet strakte en tett skog seg ut framfor oss. En elv rant ned fra fjellet like ved, ut i en større innsjø ikke langt unna. Jeg fantaserte om å kaste meg uti. Bli ren og avkjølt igjen.

Nedover gikk det lettere, og trærne ga oss heldigvis skygge for den intense varmen. Sekken hadde klistret seg til ryggen. I skoene kjentes det ut som føttene svømte. Da vi sto på toppen av Passet, hadde jeg ikke sett for meg at vi ville bruke mer enn en halvtime på å komme oss ut av skogen. Tre timer senere så jeg fortsatt ingen ende på den.

«Jeg dør snart,» klaget jeg.

Cyto rakte meg en flaske vann. Jeg skulle til å ta den, da jeg hørte en bil like i nærheten. Jeg visste at vi ikke var så altfor langt fra veien. Bilen kjørte sakte. Jeg la merke til at Cyto ble på vakt.

«Hva er det?» spurte jeg. Han svarte ikke. Bare signaliserte til oss andre at vi skulle stå i ro. Det føltes som om vi var med i en film. At det når som helst skulle skje noe.

Men det gjorde det ikke.

Motorduren forsvant. Baktroppen, med pappa i spissen, nærmet seg.

«Hva skjer?» spurte han.

«Det var ingenting,» sa Cyto nølende. «La oss gå videre.»

Skritt for skritt, stubbe over stein, fortsatte vi inn på en sti hvor det bare var plass til én av gangen. Cyto gikk først. Jeg så at han speidet inn mellom trærne. Snart kom vi ut på en litt større vei. Jeg så spor etter bildekk i gruskanten. Som om noen hadde snudd fordi det ikke var mulig å kjøre lenger.

Med ett sa Cyto:

«Stopp.»

Vi stanset.

«Bli her.»

«Hva er det?» spurte jeg.

Cyto svarte ikke. Bare smøg seg varsomt videre. Jeg så ikke først hva han hadde oppdaget. Jeg fulgte etter på avstand. Kom til en vei som strakte seg ut mot den asfalterte. Og på siden av den veien – en bil jeg straks dro kjensel på. Toppen av en potteplante stakk ut av sidevinduet.

Bilen sto parkert litt på skrå, som om noen hadde hatt hastverk med å komme seg ut av den, eller var blitt sperret inne av en annen bil. Det var dype dekkspor like ved.

Cyto var snart framme. Han tittet inn gjennom vinduet. Rykket umiddelbart tilbake, så på meg og sa:

«Ikke kom nærmere.»

«Hva er det?» sa jeg – jeg hadde begynt å bli lei av at andre fortalte meg hva jeg kunne og ikke kunne gjøre. «Hva er det som har skjedd?»

Cyto kom mot meg, med hendene oppe framfor seg. «Det …»

Han snudde seg mot bilen. «De er døde,» sa han. «De har blitt drept.»

11

«Drept?» hvisket jeg. «Hvorfor … hva … hvem er det som har …?»

Jeg stoppet meg selv, klar over at Cyto visste nøyaktig like lite som meg.

«Det er det gamle ekteparet. Det må ha skjedd for ikke så lenge siden.»

«Men…»

Cyto så rundt seg, som om han var redd for at den eller de som hadde gjort det, med ett skulle komme. Det gjorde meg redd også. Heldigvis så det ut til at vi var alene. I hvert fall akkurat nå.

Snart kom resten av gruppen. Cyto stoppet alle på god avstand fra bilen og forklarte hva som hadde skjedd. Pappa, som igjen hadde hjulpet dem som hadde vanskeligst for å gå, kom fram.

«Vi må begrave dem,» sa han. «Vi kan ikke bare la dem ligge her.»

Det jeg tenkte mest på, var hvordan vi skulle få varslet myndighetene. Noen måtte etterforske dette. Det gamle ekteparet hadde sittet på med et samboerpar i 20-årene. Det var ingen spor etter dem.

«Dere andre må gå videre så lenge,» sa Cyto. «Hold dere på stien. Ikke gå ut på veien.»

«Men går det ikke an å bruke bilen?»

Spørsmålet kom fra Dimmus pappa, som satte fra seg sekken han bar på og lente seg fram på knærne. Det svarte, svettevåte håret falt ned i pannen.

«Du mener at vi bare skal ta bilen to av våre egne er blitt …»

Pappa sendte et raskt blikk til Rosalina, Rhygrims datter. «Skal vi bare kjøre videre i den, som om ingenting har hendt?»

Faren til Dimmu slo ut med armene.

«Jeg bare ser en bil vi kanskje kunne brukt,» sa han. «Hvis den virker. De som er døde, trenger den ikke mer. Ikke kjente jeg dem heller.»

Han heiste seg opp. Jeg satte hendene i hoften, kjente at jeg hadde lyst til å si noe, jeg visste bare ikke hva.

«Det er sikkert en grunn til at den bare er blitt stående igjen her,» sa en annen.

«Eller så kommer de tilbake for å hente den etterpå,» sa pappa. «Hvis de var flere og ikke hadde nok sjåfører.»

«La oss få de døde i jorden,» skar Cyto igjennom og henvendte seg til faren min. «Raskt.»

Pappa nikket. «Vi trenger en frivillig som kan stå vakt,» sa han. «I tilfelle.»

Jeg meldte meg.

«Ikke du, Stella,» sa pappa. Jeg skulle til å protestere da Dimmus far rakte en hånd i været.

«Jeg kan gjøre det,» sa han.

Pappa og Cyto så på hverandre.

«OK,» sa pappa til slutt.

De skred til verket mens resten av oss gikk tilbake til stien og fortsatte. Da vi kom fram til en gammel rasteplass, bestemte vi oss for å vente. Etter hvert kom Dimmu og satte seg ved siden av meg. Han tok fram kniven og fortsatte å spikke på en trebit. Den begynte å likne på en menneskefigur.

«Hvem var det som gjorde faren din til sjef, egentlig?» spurte han. «Eller han andre, han kjæresten din?»

«Cyto er ikke kjæresten min,» bjeffet jeg tilbake. Dimmu bare smilte hånlig.

«Hvordan kan vi være sikre på at akkurat de vet hva som er best?»

Fliser på størrelse med en lillefinger samlet seg på bakken.

«De gjør vel bare det de synes er best,» svarte jeg. «Akkurat som de gjorde under krigen. Og det gikk jo på et vis, for dem i alle fall – de kom seg igjennom det. Kom tilbake i live. Hva var det faren din gjorde i krigen igjen?»

Dimmu svarte ikke. «Stemmer det,» sa jeg. «Han gjorde ikke så mye. Bare overlot ansvaret til alle andre.»

Et par uker før krigen brøt ut, hadde det vært et allmøte i bygda. To menn i militæruniformer kom til Gravdal for å fortelle om planene Regjeringen og Forsvaret hadde lagt for å forhindre at Storkoalisjonen tok over kontrollen av landet vårt. Jeg fikk ikke lov til å være med – pappa mente jeg var for ung – men jeg snek meg inn på skolen, der møtet ble avholdt. Gjemte meg bak sceneteppet i aulaen og hørte på diskusjonene.

Dimmus far var en av dem som mente at vi ikke skulle gjøre noe som helst, siden vi ikke hadde en sjanse mot overmakten. Likevel fant litt over halvparten av Gravdals menn fram sine gamle militæruniformer eller sluttet seg til motstandsbevegelsen. Bare 11 av 93 kom tilbake.

Én time hadde passert siden vi gikk fra pappa og de andre. Jeg hadde for alvor begynt å bli bekymret da vi hørte skritt i skogen, tråkk mot bakken. Småsnakk mellom trærne. Først ble jeg redd. Så hørte jeg pappas mørke bass. Jeg kjente en dyp, takknemlig lettelse.

Cyto hadde blod på klærne, hendene, armene – jeg antok det kom fra de døde. Han hadde sandflekker i ansiktet også, var skitten både på lår og legger. Det så ut som han hadde vært i slåsskamp. Pappa var også møkkete og gjennomvåt av svette.

Dimmu reiste seg. «Hvor er faren min?»

«Han tok bilen,» sa Cyto uten å legge skjul på hvor ille han syntes det var. «Han møter oss litt lenger framme.»

«Så den virket altså?» spurte Dimmu opprømt. «Bilen?»

Pappa nikket. «Faren din klarte å få den i gang.»

Dimmu jublet og hentet sekken, klar til å fortsette med en gang. Jeg ga pappa og Cyto hver sin flaske vann. Cyto helte litt av innholdet i hendene og vasket dem, før han hastig gned seg over ansiktet.

Da vi fortsatte, var det Dimmu som ledet an. Fremdeles var det bare skog rundt oss. Det var ingen sti lenger heller, men stor nok avstand mellom trærne til at det var lett å bevege seg. Overalt var det døde, tørre blader, og et jevnt teppe av brune furunåler som knaste under føttene.

Jeg ventet til feltet hadde strukket seg litt, før jeg tok igjen Cyto.

«Men hvorfor vil noen ta livet av et gammelt ektepar?» spurte jeg.

Cyto holdt igjen svaret i noen sekunder. «Det finnes folk her ute som ikke bryr seg om hva et menneskeliv er verdt lenger,» sa han. «De bare tar det de vil ha – mat, penger, klær og utstyr de kanskje ikke trenger selv engang – og så drar de videre, eller venter på neste offer.»

«Herregud,» sa jeg. «Det er jo helt forferdelig.»

«Det er det,» sa Cyto.

Så stoppet han og så på meg:

«Du har levd et temmelig beskyttet liv fram til nå, Stella. Og det skal du være glad for. Men jo fortere du klarer å tilpasse deg den nye virkeligheten, jo bedre er det.»

12

Dimmus pappa tok med seg familien og en mann som var villig til å gi dem halvparten av sparepengene sine. Før de kjørte av gårde, smilte Dimmu skrått til meg. Jeg holdt på å kaste opp av tanken på hvordan det måtte se ut i bilen. Hvordan det måtte lukte.

Noen timer senere var vi endelig ute av skogen. Vi kom fram til et lite tettsted der et gråhvitt skilt hilste oss velkommen med påskriften Nekkar, befolkning: 230. Vi så mennesker igjen, ute i det varme været. Det vil si, de satt i skyggen, under en markise utenfor bensinstasjonen, eller på terrassen under et tak. Det Cyto hadde fortalt meg om folk, og det jeg akkurat hadde sett med mine egne øyne, gjorde meg engstelig. Det føltes som om innbyggerne i Nekkar glodde på oss, særlig på sekkene våre.

Jeg hadde først vært glad for å være ute av den klamme skogen, borte fra den innpåslitne myggen, men uten trærne til å beskytte oss fra solen, kjentes det snart ut som strålene fra oven trengte inn gjennom huden og langsomt svidde den. Vi tok oss inn på et fortau ved siden av veien uten at vi fikk selskap av biler som passerte. Det virket å være for varmt til at noen orket å gjøre noe som helst.

Nekkar besto av en hovedgate. Det var det hele. Noen av butikkene – en matvareforretning, en jernvarehandel, et fruktutsalg – var åpne.

«Er det ikke noe politi her?» spurte jeg.

Pappa, som gikk i front igjen, snudde seg mot meg.

«Vi må jo si ifra om…»

«Det finnes ikke noe politi lenger,» avbrøt han. «Ikke sånn det var før krigen i hvert fall.»

«Men…»

«Det er bare Fredsstyrker nå.»

«Fredsstyrker?»

«Ja, de som … sørger for at det fortsatt er fred.»

«Men er det ingen som etterforsker … ting?» spurte jeg. «Lovbrudd? Det må vel være noen som er interessert i å finne ut hvem som…»

Pappa så på meg, men svarte ikke.

«Det er bedre i de store byene,» sa han bare. «Der er det litt mer … ordnede forhold.»

Han tok av seg sekken, fant fram en lommebok. «Jeg går inn og kjøper litt mat og drikke,» sa han til alle. «Det er noen mil til neste by, så det kan være lurt å hamstre litt, hvis dere kan.»

Cyto, Rhygrim og noen flere ble med pappa inn i butikken. Resten satte seg på en benk like ved og ventet. Ikke lenge etter kom de ut med bæreposer. Pappa ga meg en banan, en sjokolade og en flaske med kaldt vann.

«Jeg går og sjekker om noen som bor her, har bil, og om de skal samme vei som oss en eller annen gang i nærmeste framtid,» sa pappa.

Igjen fikk han med seg Cyto og Rhygrim. Under en halvtime senere var de tilbake. «Ingen verken skal, kan eller vil,» sa pappa med et tungt sukk. «Det vil si – et par av dem kan, men de kjører oss bare hvis de får vilt mye penger.»

Der og da var jeg fristet til å gi dem alt vi hadde, men jeg skjønte at for pappa handlet det minst like mye om prinsipper som hvilke muligheter vi ville få til å bygge oss et nytt liv i Enkebyen. Uten penger ville det bli vanskelig.

Slitne og nedtrykte la vi av gårde. Før vi forlot Nekkar, passerte vi en pub det sto noen biler utenfor. En av dem var svart og hadde en flamme lakkert på den ene siden. En stor, hvit terning dinglet fra sladrespeilet. I pubens vindu la jeg merke til en skjeggete mann med svart caps, som fulgte oss med blikket mens vi passerte.

Så lenge det var åpent terreng og litt trafikk på veien, sa ikke pappa noe på at vi gikk på siden av den. Han prøvde å få haik, men ingen stoppet. Snart gikk vi inn i et nytt skogsområde, og da forlot vi også veien på nytt.

Det nærmet seg ettermiddag da vi kom fram til et lite vann. De fleste av oss benyttet sjansen til å kjøle seg ned og ta en ny pause. Beina verket, og jeg hadde lyst til å bli værende der over natten, men pappa sa vi måtte videre – vi hadde bare gått om lag 17 kilometer hittil i dag. Motvillig soltørket vi oss og fortsatte.

Etter en stund sa jeg til Cyto:

«Du visste at det var sånn.»

Han snudde seg mot meg. Jeg fortsatte:

«Du syntes det var en dårlig idé å gå til Enkebyen. Du visste hvor farlig det var her ute.»

Først svarte han ikke. Så nikket han.

«Hvorfor ble du med da?» spurte jeg.

«Jeg hadde ikke så mange andre valg,» svarte han. «Dessuten måtte jo noen p…»

Han ble avbrutt av at det knaket i buskene ved siden av. Cyto bråstanset, la øyeblikkelig en hånd på armen min og dyttet meg bak seg. I neste øyeblikk hørte vi enda et knekk et sted litt lenger inne blant trærne. Først trodde jeg det var en elg eller et rådyr, men da vi kom ut i et åpnere terreng og et skarpt lys med ett slo imot oss, var det noe inni meg som sa: snu deg og løp, før det er for sent. Men ingen av de andre gjorde det. Vi bare bråstoppet.

Til venstre for oss sto en høy bil. Det samme var tilfelle på den andre siden. Og midt imot – et kjøretøy med lyskastere. Jeg måtte skjerme øynene med den ene hånden for å se de fire, store lyktene som var montert på bilens grill.

Døren gikk opp. Bare konturene av skikkelsen som steg ut og ned på bakken, ble tydelig for meg. Støvlene, svarte og støvete, sparket opp mer av den finkornede grusen. Så kom mer og mer av mannen til syne. Capsen på hodet. Smilet, de brune tennene. Da han stilte seg foran bilens ene lyskjegle, så jeg hvordan det iskalde blikket sveipet over oss.

Fra bilens passasjerside kom det to til. En tynn mann med lyst, langt og fettete hår. En kortere, tykkere en med rødt skjegg. Bak oss dukket det også opp to stykker. Dem vi hadde hørt, ute i skogen. Begge hadde kniver i hendene. Vi var omringet.

13

«Vel, vel, vel», sa mannen med skjegg og caps. «Ute på tur?»

De andre fire sto stille mens mannen gikk fram og tilbake midt blant oss. Alle fulgte ham med blikket, redde for hva som kom til å skje. Jeg tenkte på det gamle ekteparet, kjente knærne skjelve. Luften stanset i halsen, kom ut i små gisp.

«Hvor er dere på vei?» spurte mannen.

«Enkebyen,» sa pappa. Jeg hørte på stemmen hans at han også var redd, men han prøvde ikke å vise det.

«Enkebyen,» sa mannen tankefullt og strøk seg selv over skjegget med langsomme, bevisste bevegelser.

«Kan dere kjøre oss?»

Forslaget kom fra en stemme bak meg. «Vi har penger.»

Jeg lukket øynene. Mannen med caps lo. «Kjøre dere? Den var god.»

Stemmen var mørk og grov. Han fortsatte sin sakte inspeksjon, stanset foran hver og en av oss, som om han kikket på et plagg i en klesbutikk.

«Vi kan nok ikke kjøre dere,» sa han. «Men pengene deres kan vi godt ta. Og alle tingene deres.»

Mannen gikk videre mellom oss. «Dere er færre nå,» sa han. «Var det noen i følget deres som tok bilen?»

Ingen svarte. Jeg svelget. Holdt pusten mens han passerte framfor meg og målte meg opp og ned med blikket. Åpnet sekken til damen foran meg. Tittet nedi den. Tok ut en genser og slengte den fra seg på bakken. En termos med vann. Ristet litt i den. Åpnet korken og drakk opp alt, før han kastet den fra seg. «Jeg stilte et spørsmål.»

«Ja,» svarte jeg fort. Pappa så hardt på meg, som om han ikke ville at jeg skulle tiltrekke meg oppmerksomhet. «Men de som tok den, har ingenting med oss å gjøre,» sa jeg. «De var ikke vennene våre.»

Mannen stilte seg helt oppi meg; jeg kunne kjenne pusten hans mot ansiktet. Lukten av gammel mat. Alkohol. Ved siden av meg hadde Cyto kommet nærmere.

«Bare ta tingene våre,» sa han. «Det er helt i orden. Men vær så snill – la oss gå videre. Vi kommer ikke til å plage noen.»

«Nei, men dere kommer også til å trenge mat og drikke,» sa han. «På et eller annet tidspunkt. Det går ut over oss eller noen andre.»

En svetteperle trillet ned over pannen min. Jeg visste at jeg mislyktes fullstendig i forsøket på å vise ham at jeg ikke var redd. Leppene dirret.

«Ta av dere sekkene,» sa mannen mens han fortsatte å stirre på meg. Det føltes som om han tok et bilde av ansiktet mitt. «Ta ut det dere har i lommene. Penger. Pass. Alt. Gjør dere ikke det…»

Han tok en liten pause. «Og gjør dere ikke det med en gang…»

Mannen gjorde en smattelyd med munnen mens han blikket hver og en av oss. Cyto var den første til å hekte av sin sekk.

«Gjør som han sier,» sa han til oss andre.

Musklene var så lammet av skrekk at jeg ikke klarte å røre meg. Cyto hjalp meg, stropp for stropp, satte sekken på bakken, litt vekk fra meg. Rundt oss gjorde de andre det samme. Pappa også.

Mannen med caps og skjegg knipset og gjorde en sirkelbevegelse med pekefingeren. Straks begynte de andre mennene å plukke opp alt vi hadde lagt fra oss på bakken. Lempet det inn i bilene og kom tilbake, stilte seg igjen opp rundt oss.

«Så hvis jeg nå går bort og sjekker lommene deres … jeg finner ikke noe penger der da, gjør jeg vel?»

Mannen snakket langsomt og med kald stemme. Ingen av dem han passerte, ville møte øynene hans. Han fortsatte mot pappa. Stanset en meter framfor ham.

«Hva med deg? Du ser ut som en av de smarte, tøffe. Er du det?»

Pappa svarte ham ikke. Mannen tok enda et skritt nærmere. Stakk hånden ned i pappas bukselomme, først på den ene siden, så den andre. Pappa rørte seg ikke. «Snu deg rundt.»

Pappa gjorde som han fikk beskjed om. Mannen sjekket lommene på baksiden også. Jeg gispet, så at mannen dro ut en sammenkrøllet papirlapp. Mannen dro i pappas skulder, fikk ham til å snu seg rundt igjen. Holdt lappen opp framfor faren min, kikket ned på den.

Så sa han:

«To melk, egg, mel og … dopapir?»

Det brede smilet gikk over i en latterkule. «Handlelappen din kan du godt beholde.»

Han krøllet sammen lappen og kastet den fra seg på bakken.

«Hva med deg?»

Ved siden av pappa sto Rhygrim. Jeg så at han svettet. Skalv. «Hvordan er det med dine lommer?»

Rhygrim svarte ikke. Chiara trakk Rosalina enda nærmere seg mens mannen stakk hånden nedi Rhygrims lommer.

Så forandret ansiktet hans seg. Fra forventning til mistenksomhet.

Deretter – til glede.

Han trakk opp en bunke med pengesedler. «Og disse hadde du tenkt å beholde selv?»

Rhygrim lukket øynene. «Vær så snill,» stammet han. «Det er alt jeg har. Jeg har familie. En datter.»

Han nikket mot dem. Chiara hadde begynt å gråte og skjelve, men hun laget ikke en lyd. Rosalina så på med store øyne.

«Jeg advarte deg, gjorde jeg ikke?»

«Jo,» sa Rhygrim. «Du gjorde det. Men vær så snill.»

Han holdt hendene opp framfor seg. «Jeg prøver bare å ta vare på familien min.»

Slaget mot ansiktet kom fort og hardt. Rhygrim falt bakover. Chiara skrek og slapp grepet om Rosalina, skyndte seg bort til ham. Han ble liggende og ta seg til nesen mens Chiara prøvde å hjelpe. Jeg skyndte meg til Rosalina og løftet henne opp, trakk henne med meg litt vekk.

«Reis deg opp,» sa mannen med caps til Rhygrim.

«Vær så snill,» tryglet Chiara. «Dere har tatt pengene våre. Alt vi eier. Er ikke det nok?»

Mannen svarte ikke, bare sto over Rhygrim og så ham stønne, ta seg til nesen og studere blodet han hadde tørket vekk med fingrene.

«Hva kan du?» spurte mannen og så ned på Rhygrim.

«Hm?»

«Hadde du en jobb der du kom fra? Ferdigheter? Noe du gjorde deg til nytte med?»

Rhygrim stammet: «Jeg laget klær. Tegnet dem, sydde dem.»

«Så du er flink med hendene?» spurte han. «Med fingrene?»

Rhygrim nikket fort. Mannen ventet litt, så strakte han ut en hånd mot ham, som om han skulle hjelpe ham opp. Nølende grep Rhygrim den. Han var halvveis blitt trukket opp da mannen med ett samlet grepet rundt tre av Rhygrims fingre og brakk dem tvers av – som om de var tørre kvister.

Rhygrim skrek ut i smerte. Jeg trakk Rosalina enda tettere inntil meg la en hånd over det ene øret hennes. Chiara skrek at mannen måtte stoppe, hun prøvde å fjerne hendene hans, men ble straks trukket i håret av en av de andre, vekk fra Rhygrim. Mannen med caps bare stirret kaldt på henne mens han fortsatt holdt Rhygrims brukne fingre i et jerngrep. Det kjølige blikket forandret seg til et flammende et, som om det han gjorde, ga ham nytelse.

Så slapp han.

Rhygrim falt tilbake til bakken. Chiara rev seg fri fra mannen som holdt henne. Mannen med caps gikk noen skritt tilbake, tok ut et nøkkelknippe fra lommen og raslet litt med det.

«Jeg har akkurat spist,» sa han. «Jeg føler meg i det sjenerøse hjørnet i dag. I hvert fall akkurat nå.»

Han rygget litt til. Flyttet en pekefinger opp til capsbremmen og gjorde en hilsen mot oss alle. «Jeg ønsker dere lykke til på veien videre,» sa han deretter. «Jeg har hørt det er fint i Enkebyen.»

Så smilte han bredt, som om han ikke mente det han sa, før han gikk til bilen og satte seg inn. Startet motoren og ga gass. Vi ble stående og se dem kjøre av gårde med alt vi eide. Vi hadde ingenting igjen.

14

Rhygrim vred på seg og skar grimaser, holdt i de ødelagte fingrene. Chiara strøk ham forsiktig over det varme hodet. Jeg satte Rosalina fra meg og sa:

«Vi må knekke dem på plass igjen. Prøve å forbinde dem på en eller annen måte.»

Cyto så på meg, før han nikket. «Vi må finne noen tynne, føyelige røtter vi kan bruke som en slags hyssing.»

Som en sporhund beveget han seg inn blant noen busker og kratt. Snart var han tilbake med det som, for meg, så ut som tykke tråder. Han hadde også med seg en pinne.

Han henvendte seg til pappa:

«Kan du hjelpe meg litt?»

«Jeg kan hjelpe,» sa jeg.

«Selvfølgelig,» sa pappa før Cyto svarte, og tok et skritt fram. Cyto vekslet mellom å se på pappa og meg, før han nikket mot faren min. Jeg skulle til å si noe, for det var så typisk at ingen av dem trodde jeg var noe annet enn et barn, men de var allerede på vei bort til Rhygrim.

Cyto satte seg på huk framfor ham og sa:

«Dette kommer til å gjøre vondt. Men det er ingen annen måte å gjøre det på.»

Rhygrim nikket og prøvde å være tapper. Cyto bet i røttenes ender og flerret dem opp, gjorde dem enda litt tynnere. Blåste vekk noen sandkorn som hadde lagt seg på leppene. Så ba han om å få Rhygrims ødelagte fingre.

Cyto snudde seg mot Chiara. «Kan du ta med datteren din litt vekk?» spurte han. Chiara bøyde seg ned og kysset Rhygrim på hodet, før hun grep Rosalinas hånd og førte henne unna. Da Cyto så at Rhygrims familie hadde passert et tre og var utenfor synsrekkevidde, så han på Rhygrim og sa:

«Her. Bit i denne.»

Cyto rakte ham pinnen. Rhygrim plasserte den mellom tennene og pustet fort inn og ut gjennom nesen.

«Jeg vil at du lukker øynene og prøver å se for deg stedet dere skal bo på når vi kommer fram,» sa Cyto. «Det nye huset. Hagen deres. Rosalina som leker i den.»

Rhygrim lukket øynene. Det så ut som han pustet litt roligere. Pappa satte seg på huk bak Rhygrim, som om han var klar til å ta ham imot hvis han skulle falle eller besvime.

«Tenk på alle klærne du skal sy,» sa pappa. «Alle du skal te…»

I neste øyeblikk knakk Cyto fingrene på plass. Rhygrim skrek inn i pinnen. Det rant fra øynene han knep sammen.

Cyto inspiserte fingrene. «Det er i hvert fall en start,» sa han. «Men du må få profesjonell hjelp når vi kommer fram.»

Jeg tenkte på mamma.

«Nå skal vi bare forbinde fingrene dine.»

Med røttene han hadde flerret opp, surret Cyto sammen Rhygrims fingre så varsomt han kunne. Da han var ferdig, spyttet Rhygrim ut pinnen og ble sittende på bakken og bare puste i noen sekunder. Chiara og Rosalina kom tilbake. Han sendte datteren et forsiktig smil, som raskt forsvant.

Så skjøv han seg opp med den fortsatt friske hånden, og tørket svette fra ansiktet. Tok et ustøtt skritt til siden og prøvde ikke å vise hvor vondt det fortsatt gjorde.

«Takk,» sa han til Cyto og pappa.

Cyto nikket.

Litt senere kom han bort til meg. «Er du OK?» spurte han. Jeg sa ja, selv om det ikke var sant. Beina ristet. Hjertet hadde ennå ikke funnet tilbake til sin normale rytme. Det var varmt, selv om ettermiddagen var over oss. Lyset i skogen hadde mistet noe av sin kraft. Det ville ikke være lenge før det ble mørkt, før det ville bli kaldt. Alt jeg hadde på meg, var shorts og en singlet. Ikke engang en genser hadde de latt være igjen.

«Vet du om det er noe vann i nærheten?» spurte pappa og vendte seg mot Cyto.

«Vi kan gå tilbake, selvfølgelig,» svarte han. «Dit vi badet. Men jeg tror ikke det går an å drikke det vannet. Vi kan gå helt tilbake igjen til Nekkar også, men det rekker vi ikke før det blir mørkt. Og det gikk jo ikke så bra sist vi prøvde å få noen der til å hjelpe oss.»

«Kanskje det går bedre nå,» sa pappa. «Når de ser at vi har mistet alt vi har, eller når de ser hva som skjedde med Rhygrim.»

«Eller kanskje det blir akkurat det samme,» sa Cyto. «Vi risikerer å gå en lang tur i feil retning, til ingen nytte.»

Pappa tenkte i noen øyeblikk. «Nærmeste by på vår vei, er Den Hvite Byen,» sa han. «Og der skal det litt til om vi slipper inn uten penger.»

Jeg tenkte på elven jeg hadde sett, som rant ned fra fjellet. Spurte om ikke dét vannet var ganske rent.

«Sannsynligvis,» sa Cyto. «Men det er en mil dit, minst. Det er også i helt feil retning med tanke på Enkebyen.»

Det tok noen minutter før noen av oss sa noe. Som ventet var det pappa.

«Vi fortsetter,» sa han. «Mot Enkebyen. Vi finner ut av det på veien. Går det greit, Rhygrim? Klarer du det, tror du?»

Han så opp og nikket.

«Vi greier noen kilometer til før kvelden,» sa pappa. «Se etter bær og andre spiselige ting.»

Før vi ble ranet, hadde jeg ikke tenkt så mye på mat, men nå når jeg visste at vi ikke hadde noe å spise overhodet, ble jeg sulten med en gang. Og tørst; det var så tørt i halsen at jeg nesten ikke klarte å svelge. Vi måtte finne på noe lurt, kunne ikke belage oss på at bær og sopp skulle klare å holde oss gående i to, kanskje tre dager. Ikke i denne varmen.

Jeg så på Rhygrim og Rosalina. Skrittene hans var ustø, men han klaget ikke. Bare grep seg til nesen av og til, og holdt den ødelagte hånden opp mot brystet, som for å hindre at den kom borti noe. Chiara holdt Rosalina i hånden.

Mens vi gikk, så jeg at Cyto plukket med seg noen tørre kvister. Litt bjørkenever. Jeg skjønte hva han tenkte på, så jeg gjorde det samme.

Vi gikk til mørket falt på og det ble vanskelig å se hvor vi tråkket. Under et stort eiketre satte vi oss. Cyto åpnet den ene sidelommen på den militærgrønne shortsen og tok fram en lang stav som så ut til å være laget av stål. Den hadde et tau festet til seg. En firkantet metallbit var også hektet på tauet.

«Det var godt de ikke ransaket alle,» sa han.

«Hva er det?» spurte jeg.

«Et tennstål,» sa Cyto. «Vi brukte det hele tiden under krigen. Perfekt til å fyre opp bål med. Legg alt bjørkeneveret du fant i en haug,» sa han og pekte på bakken. «Så skal jeg se om jeg finner et par litt større trestykker.»

Det tok ham bare noen minutter, så danderte han alt vi hadde sanket inn av tørre kvister og never mellom to stokker. Noen raske risp med metallbiten mot den kanskje ti centimeter lange staven, så hadde gnistene fått tak i neveret. Vi fylte på med mose og noen større greiner. Snart brant det friskt. Lyden fra bålet, knekkingen og sprakingen, ga selskap til de stille tankene våre.

Etter hvert la vi oss ned for å prøve å sove. Rhygrim tilbød seg å ta første bålvakt. «Jeg får ikke sove likevel,» sa han. «Det gjør for vondt.»

Han pekte på fingrene og forsøkte seg på et smil. Pappa sa takk. Til oss andre:

«Prøv og ligg så tett dere klarer. Så holder dere varmen bedre.»

Jeg havnet mellom pappa og Cyto. Pappa la seg til med ryggen mot meg. Det samme gjorde Cyto på den andre siden. Jeg kjente hvor intenst jeg savnet mamma. Hun ville lagt en arm rundt meg.

15

Jeg gløttet så vidt på øynene. Lyset hadde dukket opp i øst. Cyto satt ved bålet. La på noen flere kvister, som straks begynte å sprake.

Han smilte. «God morgen,» hvisket han.

«God morgen,» sa jeg tilbake og satte meg opp. Så på de andre rundt meg. Pappa sov med armene godt pakket rundt seg. Rhygrim lå og stirret opp mot noen av stjernene som fremdeles var synlige. Chiara holdt rundt Rosalina. Det luktet bål. Luften var rå og kjølig.

Jeg tisset bak en busk og gikk tilbake til bålet. Satte meg ved siden av Cyto, så nær at skuldrene våre nesten kom borti hverandre.

«Har du sovet noe?» spurte han.

«Litt,» svarte jeg. «Du?»

«Kanskje en time,» svarte han og flyttet litt på den ene kvisten. En geysir av gnister slo opp fra glørne. «Det går bra. Jeg er vant til å sove lite.»

«Er du vant til å spise lite også?» spurte jeg.

«Kroppen vender seg til mye rart,» sa han.

Bare tanken på mat og drikke fikk det til å rumle i magen.

«Her,» sa Cyto. Ved siden av seg hadde han noen blåbær han hadde lagt på et blad. «Ta noen av disse.»

Jeg spiste et par av dem, kjente saften fra dem fukte tungen. Magesekken skrek etter mer.

«Hvor langt er det igjen?» spurte jeg.

«Cirka åtte og en halv mil,» svarte han og tok et blåbær.

Vi ble sittende og se på flammene mens det ble lysere og lysere i øst. En rosa sol steg opp på himmelen, ble mer og mer gul. Hadde det ikke vært for situasjonen vi var i, ville jeg nytt synet. Den fuktige bakken som gradvis tørket opp, lyden av fugler og insekter i skogen som hadde begynt dagen for lenge siden.

«Er det moren din som har lært deg førstehjelp?» spurte han.

Jeg så på ham. «Du visste at vi måtte forbinde Rhygrims fingre,» la han til. «At vi måtte knekke dem på plass igjen også.»

Jeg trakk litt på det. «Bestemor har vært syk i mange år,» forklarte jeg. «Og når mamma har vært borte for å jobbe, har det vært opp til meg å ta vare på henne. Pappa…»

Jeg så på ham. «…har vært opptatt med vakthold og … andre ting.»

Cyto nikket.

«Så ja, jeg har lært meg et par triks,» sa jeg. «Jeg kan hjelpe til.»

Det kom ut litt bitrere enn jeg hadde tenkt.

«Det tviler jeg ikke på,» sa han og smilte så vidt.

Vi stirret på flammene en stund. «Jeg tror jeg skjønner hvorfor vi ikke har sett noen busser på veiene,» sa jeg. «Hvorfor det ikke er noen bussruter overhodet.»

«Det finnes noen,» sa Cyto. «Men de er dyre, og de går bare mellom storbyene, med tungt væpnede vakter om bord. Samme gjelder togene. I tilfelle noen av disse gærningene skulle prøve seg der også.»

«Så sånn ellers mellom storbyene er det fritt fram for folk til å gjøre akkurat det de vil?»

«Det er en av grunnene til at folk ikke valfarter til småbygder som Gravdal,» sa han.

«De tør ikke.»

«Nja, de gjør nok kanskje det, men det er ikke så lett å komme seg helskinnet fram. Ikke er det så mye jord igjen rundt omkring å dyrke noe på lenger heller. Det er ikke så fristende. Og i storbyene er det faktisk mat å få. Drikke. I hvert fall litt. Det er nok til at folk blir eller søker seg dit.»

«Disse Fredsstyrkene,» sa jeg. «Hva er det de gjør, egentlig? Hvordan bevarer de freden?»

«Med strenge regler, først og fremst. Folk må oppføre seg. Gjøre som de får beskjed om.»

«Hva skjer hvis de ikke gjør det?»

«Da blir de straffet.»

«Satt i fengsel, mener du?»

«Det også. Men man kan bli fratatt vann- og matrasjonene, for eksempel. Det er jo det verste som kan skje for de aller fleste.»

Jeg strakte hendene mot bålet for å få varme. Tenkte på hvor mye ting hadde forandret seg bare på noen få dager.

Jeg savnet Gravdal, selv om den lille bygda vår ikke hadde vært så bra å leve i de siste årene. Det hadde vært mye misnøye blant folk. Mye mistenksomhet. Mange som hadde ruset seg på hjemmelaget sprit, og som hadde brutt seg inn i matlagrene, butikkene. Som hadde blitt tynnere, svakere. Sintere, farligere.

Men jeg savnet lyden av elven. Å se folk gå tur langs den. Mannfolkene som fisket etter laks og ørret på nedsiden av broen, selv om sjansene var små for å faktisk fange noen. Jeg savnet Ursutha og de andre vennene mine. Savnet å gå tur i skogen, på jakt etter noe å spise. Jeg savnet til og med skolen. Lærerne våre.

Jeg savnet mamma. Jeg lurte på hvordan hun hadde det.

Bålet brant friskt. De andre så fortsatt ut til å sove.

«Hvorfor reddet du meg den dagen?» spurte jeg.

Cyto så over på meg. «Da demningen brast,» fortsatte jeg. «Du kunne reddet hvem som helst, det var mange mennesker der. Men du valgte meg .»

Han puttet et nytt blåbær i munnen og sugde på saften fra det, stirret rett framfor seg i noen øyeblikk. «Jeg så deg,» sa han først. «Så at du trengte hjelp.»

«Men jeg var vel ikke alene om det?»

«Kanskje ikke, men jeg hadde ikke så mye tid på meg til å tenke. Det var bare noe jeg gjorde der og da.»

Han vred litt på seg, strakte seg fram og flyttet på noen av greinene i bålet, selv om han akkurat hadde gjort det. Jeg håpet at han hadde hatt en grunn til å velge meg.

Snart lente han seg tilbake på albuene og spurte:

«Hva har du lyst til å gjøre når vi kommer fram, da?»

«I tillegg til å dusje, mener du?»

Jeg smilte. «Nei, jeg vet ikke. Det riktige hadde vel vært å si «begynne på skolen», men det føles ikke som så veldig viktig akkurat nå.»

«Hvorfor ikke?»

«Fordi …»

Jeg tenkte meg om. «Hvilken rolle spiller det om jeg vet hva hovedstaden heter her og der? Hvem som var president i det og det landet? Alt er i ferd med å gå til helvete uansett. Det blir bare verre og voldsommere vær. Mer og mer flom. Vi tapte krigen, og på grunn av det så er det noen andre som bestemmer over landet vårt. Hva er poenget med å lære noe? Alt handler om å overleve uansett. Det er det alle driver med. Og det er jo nesten så man kan lure på hvorfor, når man ser hvordan ting egentlig er.»

«Jeg tror det er viktigere nå enn noensinne,» sa Cyto. «Å lære om alt som har vært så vi kan unngå å gjøre de samme tabbene på nytt. Lære hvordan vi kan ta vare på det som er igjen av planeten vår. Bli smartere. Gjøre smartere valg.»

«Skal du også begynne på skole?»

«Jeg?»

Han ristet på hodet.

«Jeg er ikke typen til å sitte på skolebenken lenger. Krigen …»

Han så bort. «Jeg har ikke ro nok i kroppen til det.»

«Men hva skal du gjøre, da? Når vi kommer fram?»

Han tenkte litt, før han svarte.

«Vi får se. Kanskje det er noen som trenger hjelp til å bygge noe. Jeg er ganske god med hendene. Jeg finner alltids på noe.»

Han reiste seg og børstet støv og skitt fra klærne.

De andre våknet etter hvert, og snart gikk vi videre. Til å begynne med gjorde det godt bare å være i bevegelse igjen, siden det fortsatt var kaldt da vi la av gårde, men etter hvert fikk solen tak, og da gikk det tregere. Alle var sultne og slitne, engstelige for hvor lang tid det ville ta før vi igjen kunne få oss noe å spise.

Vi hadde gått i et par timer da vi hørte lyder fra veien ikke langt unna. Jeg så på de andre. Pappa gjorde tegn til at vi skulle fortsette i skogen.

Jeg tenkte meg om.

Så brøt jeg ut av flokken.

«Hva gjør du, Stella?» ropte pappa etter meg. «Hvor skal du?»

«Ut på veien,» sa jeg over skulderen.

«Det er for farlig,» sa han. «Kom tilbake!»

Jeg stoppet og snudde meg. «Du mener det er farligere enn å gå her inne? Vi har ikke mat. Vi har ikke noe å drikke. Vi har ikke en eneste ting igjen som noen kan ta fra oss. Jeg tar heller sjansen på at vi klarer å stoppe noen som kan hjelpe oss, enn å fortsette her inne i ingenmannsland.»

«Det er ikke bare tyver der ute, Stella. Det er kidnappere, det er vold…»

Pappa stoppet seg selv. Jeg tok et skritt nærmere.

«Det er sikkert tretti grader allerede, vi kommer til å kollapse snart om vi ikke finner vann. Jeg tar heller sjansen der ute.»

Jeg pekte mot veien og snudde, gikk, hørte at pappa ropte etter meg, men jeg blokkerte ordene, regnet med at han når som helst ville komme løpende etter meg og holde meg tilbake, men det skjedde ikke.

Jeg hadde fått nok, jeg kjente ikke engang noen frykt for hva slags mennesker som ville komme kjørende. Jeg gikk bare mot veien. Snudde meg ikke for å se om noen fulgte etter. Men snart kom Cyto opp på siden av meg.

«Du hadde ikke trengt å følge etter meg,» sa jeg litt surere enn jeg hadde tenkt. Cyto svarte ikke. Jeg snudde meg og så at de andre ikke hadde beveget seg videre. Ikke ennå i hvert fall.

Jeg fortsatte helt ut til veien, med Cyto et lite skritt bak. Med ryggen til de andre satte jeg meg på en stor stein i veikanten. Cyto satte seg ved siden av.

«Faren din kommer aldri til å gå videre uten deg,» sa han etter en stund. «Du vet det, sant?»

«Det var dumt,» sa jeg spydig og speidet i begge retninger. Ingen biler. Jeg hørte ingen heller.

Så dukket en lastebil opp. Jeg reiste meg og prøvde å vinke til sjåføren. Jeg hoppet opp og ned og viftet med armene. Men han kjørte bare videre. Møtte ikke engang blikkene våre.

Jeg lurte på om vi bare skulle bli der vi var, for å spare krefter, eller om det var lurest å gå videre i retning Enkebyen.

Vi hadde ventet i kanskje et kvarter da det med ett begynte å riste i bakken. Først trodde jeg det var et jordskjelv. Så hørte jeg lyden av en kraftig motor. Noe stort og tungt kom kjørende.

Det var en kolonne av lastebiler, som alle var mørkebrune. Den fremste hadde en stor, blå P på panseret.

«Det er Fredsstyrkene,» sa Cyto.

Jeg hørte på stemmen hans at han ikke likte det han så. Jeg reiste meg, begynte å vinke mens den første lastebilen fremdeles var langt unna. Den gjorde ingen tegn til å slå av på farten. De kommer til å kjøre videre de også, tenkte jeg, og tok fire skritt ut i veien og stilte meg opp med ansiktet mot bilen, samtidig som jeg holdt en hånd i været og vinket.

«Stella, hva gjør du?!» ropte Cyto.

Men jeg hadde ingen planer om å flytte meg. De måtte stoppe, måtte hjelpe oss. Men fortsatt holdt lastebilen samme fart. Enten hadde ikke sjåføren sett meg, eller så brydde han seg ikke. Jeg ble stående. Vinket. Lukket øynene. Bråket fra kjøretøyene var øredøvende. Jeg hørte Cyto rope, men ikke hva. Lyden fra bilene bare økte i styrke, men jeg hørte også at den første lastebilen bremset. Da jeg åpnet øynene, skjønte jeg at sjåføren hadde sett meg, men for sent. Han kom til å kjøre meg rett ned.

En tung kraft grep meg i siden. Cyto hadde kastet seg over meg og fått revet meg vekk fra lastebilens kjørebane. Kroppen hans tok av for fallet, men vi rullet bortover asfalten, samtidig som lastebilens enorme dekk jamret mot bakken og snart stoppet helt. Jeg lå godt beskyttet i Cytos armer, men jeg kjente at jeg hadde skrapet meg opp. For Cyto måtte det være enda verre.

Sakte satte vi oss opp. Lastebilene sto på rekke og rad. Fra der jeg lå, virket de ti meter høye. En etter en ga de fra seg et skarpt hiss, som om de pustet ut etter anstrengelsen. Cyto slapp gradvis taket i meg og spurte om jeg var i orden.

«Ja,» peste jeg. Hjertet galopperte. «Er du?»

«Det går bra,» stønnet han.

Sårene på albuer og knær sved, men vi var i live. Vi hadde fått dem til å stoppe.

Døren på den fremste lastebilen gikk opp. En mann i mørkebrun uniform steg ut og ned. «Hva i alle dager er det dere holder på med?» spurte han og kom bort til oss. «Har dere gått fullstendig fra vettet?»

Jeg karet meg helt opp. Cyto gjorde det samme.

«Vær så snill,» ba jeg og holdt hendene opp framfor meg. «Vi har mistet alt vi har.»

Jeg prøvde å forklare hva som hadde skjedd. Da jeg var ferdig, så sjåføren på meg. Han hadde en navnelapp det sto PORRIMA på, sydd inn i uniformsjakken. Han var kort og kraftig, hadde et skjegg som var så tett at det nesten så ut som om det kunne skjule seg noe i det. «Vi hadde håpet dere hadde plass til oss,» la jeg til. «Vi er på vei til Enkebyen.»

Porrima svarte ikke. Bare så på oss som om vi var splitter pine gale.

«Er det bare dere to?»

«Vi er 11 stykker,» svarte Cyto, og forklarte med en pekebevegelse at de andre ikke var langt unna.

«Vi har ikke plass til 11 mennesker,» sa Porrima. «Vi har egentlig ikke plass til noen av dere.»

«Vær så snill,» ba jeg. «Vi ble ranet i går kveld,» gjentok jeg. «Vi har ingenting.»

Han så på meg. Trakk pusten. Tenkte.

«Vent her,» sa han og gikk bakover i rekken av lastebiler. Vinduer ble rullet ned, ansikter stakk ut. Så stoppet han og snakket med noen vi ikke så fra der vi sto. Et minutt passerte. Ett til. I mellomtiden hadde pulsen min senket seg. Jeg belaget meg på at vi ikke ville få hjelp denne gangen heller. At vi hadde brukt enda mer energi til ingen nytte.

Så var Porrima tilbake, svett i pannen.

«Vi har ingen seter eller sitteplasser til dere,» sa han andpusten. «Men hvis dere klarer å finne dere en plass blant kassene vi har med, så er dere hjertelig velkommen til å prøve.»

Jeg smilte og så fort over på Cyto. Også han virket lettet. «Men det blir ingen behagelig tur,» fortsatte Porrima alvorlig. «Bare så det er sagt.»

«Det går helt fint!» jublet jeg. «Alt er bedre enn å gå.»

16

Det tok noen minutter å få hentet resten av gruppen. Nyheten om transport ga alle fornyet energi. En etter en klatret vi inn i lastebilene.

Cyto, pappa og jeg satt i den første, på kasser som var merket med bokstaver og lange tallkoder. Vi fikk også en flaske vann hver, som vi tømte på under et halvt minutt. Fornøyde, og med et fornyet håp for framtiden, satt vi stille og hørte på lastebilenes brøl idet vi langsomt rullet av gårde, mens vi klamret oss fast som best vi kunne. Selv pappa virket lettet og glad. Men han sa ingenting, verken om at jeg hadde skaffet oss transport, eller at jeg hadde stukket fra gruppen.

Jeg var sur på ham for at vi ikke hadde tatt sjansen langs veien tidligere. Hadde vi gjort det, kunne vi kanskje vært framme for lenge siden. Vi kunne hatt pengene våre.

Jeg så på Cyto.

«Takk,» sa jeg. «For at du reddet meg. Igjen.»

«Æh,» sa han. «Det var ingenting.»

«Du skadet deg i tillegg,» protesterte jeg og pekte på de ferske sårene på armene. «Det er ikke ingenting.»

Han kikket på riftene i huden, blodet som ennå ikke hadde størknet. Han smilte brydd og sa: «Det gjør ikke noe. Det går fint.»

Cyto gransket kassene vi satt på, og fikk med ett et alvorlig uttrykk i ansiktet.

«Hva er det?» spurte jeg.

«Jeg bare lurer på hva Fredsstyrkene skal med alt dette i Enkebyen.»

Han dunket på kassen. «Dette er våpen,» sa han. «Ganske tunge våpen også.»

Pappa nikket. Jeg så at han var bekymret.

Det bråkte såpass mye at det nesten ikke var noe poeng i å snakke med hverandre. Det passet meg bra; jeg var fortsatt utmattet og øm etter fallet mot asfalten. Vannet jeg hadde drukket, gjorde meg bare enda mer klar over hvor sulten jeg var.

Etter en stund med den samme, døsige duringen fra motorene og humpene lastebilen nesten ikke absorberte, begynte jeg å få vondt i rumpa. Og siden jeg også hadde lyst til å se hvor vi kjørte, reiste jeg meg og fant en stropp jeg kunne holde meg fast i. Veggene i lastebilen var av tung plast som var festet til hverandre med tau. Jeg klarte å finne en glipe å se ut gjennom.

En verden jeg aldri hadde sett før, passerte på utsiden. Et landskap av steiner og brunsvidd gress gikk over i et bølgende terreng av kortvokste busker og små kulper av mørkt vann, før trær igjen omsluttet oss. Så oppdaget jeg omrisset av en større by i horisonten.

Den Hvite Byen var lett å kjenne igjen. Alle bygninger hadde samme farge, slik at de skarpe solstrålene lettere ble reflektert. Den Hvite Byen var en by som opprinnelig var blitt bygd av de rike, for de rike. Jeg lurte på hvem som bodde der nå. Om krigen hadde ført til noen forandring overhodet.

Snart passerte vi et stort område med høye gjerder og piggtråd. Jeg pekte ut av lastebilen og spurte Cyto om han visste hva det var. Han kom bort til meg og tittet ut gjennom glipen. Jeg likte at han sto helt inntil meg. At jeg kunne kjenne hans kropp mot min.

«Det er A-2,» sa han. «Atomkraftverket. Det ble sabotert under krigen. Men det er fortsatt fare for stråling, så folk holder seg unna.»

Området var massivt, og det så ut som det gikk piggtråd hele veien rundt. Flere steder sto det ADGANG FORBUDT.

«Det er ikke lenge igjen nå,» sa Cyto og strøk meg fort over den ene skulderen. «Vi skal bare over et fjell, så er vi der.»

Jeg satte meg. Nøt tanken på at vi snart ville være framme. Jeg lurte på hvordan det ville se ut. Om vi kom til å finne mamma i løpet av dagen.

Snart gikk det oppover. Vi kjørte langsomt og tok store svinger. Jeg fikk dotter i ørene og kjente at jeg begynte å bli kvalm. Det ble ikke noe bedre av at svingene fortsatte på den andre siden av fjellet, da vi skulle ned av det. Også pappa og Cyto var bleke.

Snart slakket lastebilen av på farten igjen. Jeg merket på humpingen at vi hadde tatt av fra den litt finere, jevnere veien. Det ristet og dunket, og knaste under bildekkene. Så stoppet vi helt. Jeg tittet ut gjennom glipen i plastveggen og fikk øye på en mann i uniform med hendene godt festet rundt et skytevåpen. Porrima rakte ham en mappe med noen ark, som soldaten bladde igjennom og signerte på. Så gjorde han honnør, og åpnet en port framfor lastebilen. Vi humpet videre.

Det tok ikke lang tid før vi stanset igjen. Denne gangen slo Porrima også av motoren. Jeg skjønte at vi hadde nådd vårt endelige bestemmelsessted. Jeg ville ut så fort som mulig, for å få frisk luft, men også for å se hvordan det så ut i Enkebyen.

Bakdøren gikk opp. Porrima, sjåføren, tittet inn. «Dere lever ennå?» spurte han spøkefullt. Ingen av oss svarte. Vi klatret ned og hoppet ut på grusen. Foran oss raget en fjellkjede opp mot himmelen. Det var lett å se den S-formede veien vi hadde kjørt på.

«Det var bra de ikke dobbeltsjekket lasten,» sa han og smilte. «Da kan det hende dere måtte ha gått ut, eller i hvert fall ventet noen dager på utsiden. De slipper ikke fram eller inn så mange av gangen.»

Jeg skjønte ikke hva han mente, og jeg skulle også til å spørre, da han sa:

«Hvis dere ikke har sett dette før, så kan det være et litt voldsomt syn.»

Han førte oss rundt på framsiden av bilen, som sto parkert på en høyde. Det gikk en sti ned fra den, mot byen, som lå noen hundre meter framfor oss. Havet glinset i bakgrunnen.

En betongmur som minst måtte være ti meter høy, så ut til å omkranse byen i en gigantisk halvsirkel. Det gikk menn i uniformer der oppe, fram og tilbake, som om de var på vakt. Bak dem steilet ulike bygninger opp i luften. Noen så ut til å være brukket i to. Det var knuste glassvinduer, selv høyt opp i etasjene.

Muren hadde en åpning, en hovedinngang, der en kø av mennesker hadde samlet seg foran to glassbur som var bevoktet av soldater med våpen. Menneskene som slapp igjennom, gikk ned en trapp som ledet inn under muren. Så ble de borte i mørket.

Det neste som tiltrakk seg øyet, var de hvite teltene som strakte seg ut over et område like stort som en by i seg selv, på venstre side av muren. Det måtte være tusenvis av dem. Jeg så folk gå med langsomme skritt mellom teltene. Barn løp fram og tilbake. Noen bar store plastkanner med vann på hodet. Andre hengte opp tøy.

Det var en flyktningeleir.

«Herregud,» gispet jeg. «Så mange.»

Bak leiren, nærmere havet, løp togskinner som førte inn mot en stasjon vi ikke kunne se fra der vi sto. Til høyre for muren lå to store åkerlapper inntil hverandre, som også ble voktet av soldater. Det gikk folk mellom vekstene. Vannet og stelte med dem. Bortenfor var et enormt felt med solcellepaneler. Jeg så også en landingplass for helikopter. Det sto to stykker der. Et av dem var merket med en P.

Pappa, Cyto, Rhygrim og de andre virket å være like overveldet som meg.

«Hvis dere verken har pass eller penger,» sa Porrima. «Så må dere gå dit.»

Han pekte på et stort, grønt telt midt blant de andre i leiren. Det var også større aktivitet der enn andre steder. En lang kø utenfor. «Der kan dere registrere dere.»

«Kona mi er her allerede,» sa pappa. «Hun har jobb og tak over hodet. Vi har et sted vi kan være, tror jeg.»

«Det er fint, men dere er nødt til å registrere dere uansett,» sa Porrima. «Alle som kommer hit, må det.»

Pappa nikket langsomt.

«Vel,» sa Porrima. «Vi må videre.»

Pappa strakte fram hånden. «Tusen takk for hjelpen,» sa han. «Dere reddet livene våre.»

Porrima så fort på meg, som om han ikke var sikker på om det var det han hadde gjort. «Bare hyggelig,» sa han og gikk til døren på førersiden. Før han klatret opp til setet, sa han: «Lykke til.»

Snart startet kolonnen opp igjen. En etter en drønnet de forbi oss, før de fortsatte ned på en vei på høyre side av muren. Det så ut til å være en inngang der også.

Grusen vi sto på, var brun og tørr, nesten som i en ørken. Det stekte fra oven. Vi så på hverandre.

«Da er vi her, da,» sa pappa og prøvde seg på et smil. Jeg følte ikke for å smile. For noen timer siden hadde jeg trodd at ting ville løse seg, bare vi kom oss til Enkebyen. Nå var jeg ikke like sikker lenger.

17

Køen vi havnet i, besto av minst 100 mennesker. Pappa passet bryskt på at ingen snek.

Bare å komme inn i det store, grønne teltet tok en evighet. Overalt var det slitne ansikter, tynne kropper, småbarn som gråt.

«Vi kom med båt,» sa mannen foran oss, da pappa lurte på hvor alle hadde kommet fra. «Vi var heldige,» la mannen til.

«Heldige?» spurte pappa. «Hvordan da?»

«De tar ikke imot så mange hver dag. I havnen, mener jeg. Det var den veien vi kom.»

Mannen pekte over bymuren, i retning havet. Han snakket engelsk med ubestemmelig aksent. «Vi har ventet i båtkø i flere dager.»

«Det er et køsystem der ute?» ville pappa vite.

«Ja, hvis man kan kalle det det,» sa mannen surt. «Det virker mer tilfeldig hvem som slipper inn, og ikke. Og hvem som blir skutt på.»

«Skutt på?»

Jeg blandet meg inn. Mannen snudde seg mot meg.

«Ja, det er mange som er så desperate at de prøver å ta seg til land uten å ha fått klarsignal først. Da blir de skutt, kanskje ikke på, men i hvert fall etter.»

«Av Fredsstyrkene?» spurte jeg.

«Ja. Og det hjelper,» sa han. «På noen i hvert fall. Andre bare kjører så fort de kan, inn til land. Hopper ut og vasser inn, enten til stranden eller mot noen av klippene litt bortenfor. Satser på at de ikke blir stoppet, så de kan komme seg inn i køen, slik som oss. Men det blir de alltid.»

«Hva skjer med dem?» spurte jeg.

Mannen trakk på skuldrene. «Vet ikke. De kommer ikke inn i hvert fall. Ikke uten tillatelse.»

Jeg prøvde å se det for meg.

«Det er temmelig kaotisk der ute,» fortsatte mannen og la en hånd på skulderen til en liten gutt. «Men jeg forstår dem jo, på sett og vis. Fredsstyrkene, altså. De må jo ha et system på ting. Det er vel derfor de har såpass mange båter som patruljerer kysten også, fram og tilbake. De kan ikke bare slippe inn alle sammen, samtidig.»

«Vet du hvordan man kommer seg inn?» spurte pappa og nikket mot bymuren. «Altså på permanent basis?»

«Du får bare bo der hvis du kan bidra med noe. Betale for deg. I praksis betyr det at du må ha en jobb. Og dét,» sa han med et sukk. «Er jo lettere sagt enn gjort.»

Pappa hadde fått et tenksomt drag over ansiktet. «Er det nok ledige hus der inne, da?» spurte han. «Nok leiligheter?»

«Jeg tror det er en del som står tomme fortsatt,» sa mannen. «Etter krigen. Men de fyller på. Og så er det jo en visst frafall også. Folk som dør eller drar et annet sted. Det er jo mange som kommer hit nettopp av den grunn. For å dø, mener jeg.»

Igjen klemte han skulderen til gutten foran seg. «Jonah og jeg skal prøve å leve,» sa han, og prøvde å høres optimistisk ut. «En dag av gangen.»

På innsiden av det store teltet var det litt mer behagelig enn utenfor, men til tross for de fire viftene, var det fortsatt varmt og klamt. I den ene enden sto fire bord plassert inntil hverandre, og det satt mennesker i hvite T-skjorter bak dem, med en stabel dokumenter foran seg. Også inni teltet var det soldater med våpen.

De som var ferdig ekspedert, forlot teltet med en grønn sekk og en sekspakning med halvliters vannflasker. Men de virket ikke glade. En kvinne gikk forbi meg med tårer i øynene. Bak henne subbet en mann som virket motløs og engstelig.

Omsider var det vår tur.

«Har en av dere kommet for å dø?» spurte mannen bak bordet, før pappa i det hele tatt hadde rukket å si hvem vi var.

«Dø? Nei, vi … er her for å begynne et nytt liv,» sa pappa. «Kona mi jobber på en av sykestuene. Hun bor i et kollektiv på innsiden.»

«Vet du hvilket?»

«Eh, nei.»

«Vet du hvilken av sykestuene hun jobber på, da?»

«Nei, jeg vet ikke det heller.»

Pappa så ned på meg. Virket flau over hvor lite han visste. Jeg lurte på om mamma hadde holdt alt dette skjult for ham også. Til meg hadde hun ikke sagt et ord verken om mur eller flyktningeleir.

Mannen som ekspederte oss, kikket ikke opp fra skjemaet. «Hva heter kona di?» spurte han.

«Mathea,» sa pappa. «Mathea Stærk.»

Pappa fortalte hvordan vi hadde kommet oss til byen og hva som hadde skjedd underveis. Historien så ikke ut til å gjøre inntrykk.

«Jeg får ikke sjekket hvor kona di er,» sa mannen. «Datasystemet er nede akkurat nå.»

«Så hva gjør vi da?»

«Venter. Som alle andre.»

«Hvor da?»

«Her, på utsiden. Dere får et telt og et nummer i køen. Standard prosedyre.»

«Men jeg kan bidra med masse,» protesterte pappa. «Jeg har vært både vaktmann, skatteinnkrever og tilsynsmann, i påvente av en skikkelig myndighetsfunksjon i bygda der vi kommer fra, har jeg påtatt meg å ivareta byens ro og orden også. Jeg tror jeg har gjort en ganske god jobb.»

Pappa så på meg for bekreftelse, og jeg nikket for å være grei – det kunne kanskje hjelpe. For første gang tittet mannen opp på pappa, før han skrev en lang setning i et åpent felt i skjemaet. Skriften var så utydelig at jeg ikke klarte å lese hva som sto. «Jeg kan gjøre hva som helst,» la pappa til. «Jeg er vant til å jobbe hardt.»

Han prøvde å smile.

«Kom tilbake litt senere,» svarte mannen. «Kanskje vi kan klare å finne kona di da.»

Håpet jeg hadde sett i pappas øyne, så ut til å slukne, sekund for sekund. Jeg vet ikke hva han hadde trodd. Vi fikk hvert vårt hvite, laminerte kort vi ble bedt om å bære rundt halsen. Kortet inneholdt bare en strekkode. Vi fikk skjemaet mannen hadde fylt ut også, og ble instruert til å levere det til en kvinne på et bord litt bortenfor. Heller ikke hun så opp, men av henne fikk vi et telt med et rødt kors utenpå, og et tall vi ble beordret til å feste utenpå teltet når vi var ferdige med å sette det opp.

«På utsiden finner dere en mann som fordeler teltplasser,» sa hun og rakte pappa en grønn sekk jeg skjønte inneholdt nødrasjoner.

«Hvor mange har dere plass til her, egentlig?» spurte han.

«Altfor mange,» svarte kvinnen. «Og altfor få. Neste?»

Jeg prøvde å finne Cyto, oppdaget at han hadde havnet bak Rhygrim og familien og at det fortsatt ville ta tid før han var igjennom registreringen. Jeg prøvde å signalisere til ham at vi skulle snakkes senere, men han la ikke merke til meg.

Utenfor ble pappa og jeg tildelt en teltplass i seksjon 17, hvor nå det måtte være. «Finn en mann eller en kvinne i gul vest,» sa mannen som ekspederte oss. «De viser dere hvor dere kan sette opp teltet, og hvor nærmeste latrine er. Neste?»

«Jeg må si ifra til Cy… de andre,» sa jeg da vi hadde tatt noen skritt bort. «Si ifra hvor vi skal være.»

«Vi finner dem etterpå,» sa pappa. «Kom igjen nå, jeg vil at vi skal komme oss i orden så fort som mulig. Du må være utsultet.»

Vi hadde fått med oss et kart over området, der det var markert hvor funksjonærene i gul vest skulle oppholde seg. En av dem tok oss med helt i utkanten av teltlandsbyen der det heldigvis var gress, og pekte på noen få kvadratmeter vi kunne bruke til å sette opp teltet. «Finn meg igjen når dere er ferdige,» sa han. «Så skal jeg vise dere hvor dere kan få tak i feltsenger.»

Rundt oss luktet det søppel. Jeg hørte barn gråte, noen som kranglet. Pappa satte fra seg tingene vi hadde fått, og begynte å sette opp teltet. Jeg hjalp til så godt jeg kunne, samtidig som jeg speidet etter Cyto.

Et kvarter senere var teltet oppe, og pappa hadde hentet feltsenger, samt et par ulltepper. Akkurat nå føltes det ikke som noe stort behov. Det var bakende hett. Solen sto rett over teltet.

Pappa åpnet feltsekken vi hadde fått med oss. Tok ut en eske det sto REAL Field Meal utenpå. Åpnet den også og la noen mindre poser fra seg på bakken. «Dette er mat for åtte dager,» sa han. «Vi spiste dette hele tiden under krigen. Det kunne smakt bedre, men det er i alle fall mat. Og næring. Skyll det ned med vann.»

Jeg åpnet en pose det sto Fruktmüsli utenpå, og spiste grådig.

«Legg deg nedpå litt,» sa pappa da han hadde skrapt opp innholdet i posen. «Prøv og slappe av. Jeg går og ser om jeg kan finne ut hvor moren din er, og om det går an å skaffe seg en jobb.»

«Hvordan skal du klare det?»

«Faren din kan være ganske overbevisende hvis han vil,» sa han med et smil. «Særlig hvis han må.»

Jeg hadde lyst til å være med, men pappa sa jeg måtte passe på tingene våre. «Det er helt sikkert mange desperate mennesker her,» sa han før han gikk. «Mange som er sultne.»

18

Jeg ble liggende på feltsengen en stund og stirre opp i taket. Jeg lurte på hvor Cyto og de andre hadde havnet. Hvor mamma var, nå som jeg var så nærme.

Det tok ikke lang tid før luften der inne holdt på å kvele meg. Jeg måtte bare ut, så jeg gjemte maten under sengene og tok med meg kartet vi hadde fått, beveget meg i retning en brønn som lå like ved inngangen til seksjon 15. En soldat sto og passet på at folk ikke brukte for mye. Jeg vasket hendene og skylte ansiktet litt. Etterpå følte jeg meg som et nytt menneske.

Jeg prøvde å gå mellom teltene, på jakt etter Cyto eller noen av de andre vi hadde vært sammen med, men jeg så dem ikke. Det var ikke så rart; teltlandsbyen var enorm. Jeg slo meg til ro med at jeg tidsnok ville finne dem.

Akkurat som da vi kom, var det en lang kø ved inngangen til byen. Det kom folk ut av byen også, hele tiden, og jeg skjønte fort at de hadde vært på innsiden for å kjøpe eller selge noe. Alle hadde poser eller sekker i hendene. De virket slitne, og det så ut som de hadde vært her i en evighet. Mange hadde solsvidde ansikter. Sprekker i huden, lepper som var tørre. Jeg lurte på om det var sånn jeg også kom til å se ut om en stund. Om det var dette som kom til å bli livet mitt heretter. Bo i et telt i en flyktningeleir, sammen med pappa.

Jeg kjente en dragning mot muren og alt det ukjente på baksiden. Før jeg visste ordet av det, var jeg en del av den lange rekken mennesker som nærmet seg de to glassburene. Jeg lurte på om noen av dem rundt meg hadde kommet hit for å dø. På hvordan man kunne klare å ofre seg på den måten, for andre.

Snart var det min tur i porten. Soldaten som møtte meg, holdt en hånd opp framfor seg og ba meg stoppe.

«Business or pleasure?» spurte han.

«Hva sa du?»

Han gjentok, strengere. «Åh,» sa jeg. «Jeg skal bare se meg litt omkring. Har aldri vært her før.»

Jeg prøvde å smile. «Jeg blir ikke lenge, altså,» la jeg til. Soldaten studerte meg i noen sekunder, før han tok fram en skanner og lyste på strekkoden min. Det pep fra en maskin bak ham.

«Hvorfor gjør dere det?» spurte jeg.

«Så vi kan vite hvor du er,» svarte soldaten. «Neste?»

Jeg sa hm inni meg og tok mine første skritt ned trappen, ut i en undergang der et kaldt gufs slo imot meg, en svak eim av råte. Det var boder på begge sider, så vidt opplyst av blafrende stearinlys og noen spredte lyspærer som dinglet fra takveggene. Ledninger strakte seg i et virvar over hvelvingen, og med kanskje ti meters mellomrom gikk det trange veier både til høyre og venstre, innhyllet i mørke. Det så ut som de ledet langt inn i jordens indre.

Rundt meg summet det av stemmer, folk som hvisket. Tilbudene haglet mot meg, på språk jeg ikke kjente. Det var salg av smykkegjenstander, små og store malerier, krukker med ting jeg ikke visste hva var, såpestykker, små glass med parfyme. Også her havnet jeg i kø. Folk skumpet borti meg hele tiden.

Et stykke lenger framme gikk en trapp oppover mot et skarpere lys. Det var kanskje tretti trappetrinn opp. På det øverste stoppet jeg og kikket ut på et lite torg som var stappfullt av mennesker. Et sted ikke langt unna lød et trekkspill.

Et nytt dytt førte meg framover. Jeg hadde aldri likt trange steder, så jeg tok noen bestemte skritt og klarte å bryte meg fri fra folkemengden. Endelig føltes det som om jeg kunne puste igjen. Jeg fortsatte å gå, helt til jeg kom til enden av torget, der bygninger stanget opp mot den blå himmelen, mattere i fargen nå som ettermiddagen var på hell. Varmen sto ut fra steinveggene.

Jeg tok til venstre, siden det var mindre folk der. Så bittesmå dører, balkonger hvor det bare var plass til et bord og to stoler. Løftet jeg blikket, fikk jeg øye på tomme blomsterkasser, snorer med klær, festet med klyper. Over bygningene, og med jevne mellomrom, beveget små, flyvende objekter seg langsomt. Som døsige fugler. Av og til stanset de helt, før de virret videre.

Byen i seg selv minnet om en firkant, med så godt som helt rette veier som løp på kryss og tvers. Som om noen hadde tegnet den opp med linjal på forhånd.

Det tok ikke lang tid før jeg kom til en bred gate, der biler og busser gikk fram og tilbake. En klynge med skilt fortalte meg hvor langt det var til både en kirke og en moské. Rådhusplassen var 700 meter unna. Parken var det 600 meter til, havnen bare 400. Gikk jeg 800 meter i en helt annen retning, ville jeg komme til et sykehus som het Europa.

Jeg visste at sjansen var liten for at mamma skulle befinne seg akkurat der, men jeg lengtet sånn etter å finne henne. Pappa hadde aldri vært god til å lete.

Jeg begynte å gå i skiltets retning. Det gikk busser i de neste gatene også, og det var først etter en stund jeg oppdaget at det ikke var sjåfører i dem. Jeg la ikke merke til noen holdeplasser heller. Over meg fortsatte de søvnige fuglene å surre. Det så ut som små kameraer var festet til dem.

Jo lenger jeg gikk, desto færre mennesker ble det rundt meg. Det ble mindre bråk også. Av og til så jeg spor av at det hadde gått hardt for seg her under krigen. Enkelte bygg var fullstendig utbombet. Bare kratere sto igjen. Spiret på en kirke hadde brukket, men det hang fremdeles på, som en ødelagt tannpirker.

Jeg begynte å lure på om jeg hadde gått feil. Det var ikke noe sykehus å se, bare gater som var like. Bygningene var nesten identiske, og lå vegg-i-vegg. Alle innganger hadde svarte dører. Det luktet stekt kjøtt et sted i nærheten, et sterkt krydder. Magen skrek igjen, men tanken på mamma drev meg videre.

I sidegatene var skyggene mørkere. Jeg merket at det snart var kveld. Det begynte å gå opp for meg at jeg hadde begitt meg ut på en bomtur. Det var en stund siden jeg hadde sett noe skilt som viste hvor sykehuset lå. Det slo meg også at mamma jobbet på en sykestue. Det var kanskje noe annet. Herregud, så dum jeg hadde vært. Ikke rart pappa og Cyto fortsatt så på meg som et barn.

Jeg hadde bestemt meg for å snu og gå tilbake da lyden av musikk fikk meg til å spisse ørene. Det var en tydelig bass og en intens puls. Uten at jeg var helt klar over hva jeg var i ferd med å gjøre, hadde jeg fulgt lyden til jeg skjønte hvor musikken kom fra – en bygning med sotede vinduer. En høy, mørk mann sto utenfor og voktet inngangsdøren. Litt bortenfor lente en mann seg inntil veggen. Det så ut som han sto og sov.

Ingenting ved bygget fortalte meg hva slags sted dette var. Jeg ville inn og se. Jeg tenkte på pappa, at han aldri ville gitt meg lov til å gå inn. Derfor gikk jeg bort til vakten og spurte:

«Hva heter det her?»

Jeg pekte på døren bak ham. Han så opp og ned på meg i noen øyeblikk, før han svarte:

«Abyss.»

«Abyss,» sa jeg tilbake. «Det betyr avgrunn, gjør det ikke?»

Vakten virket ikke imponert over engelskkunnskapene mine, trakk isteden på skuldrene. «Går det an å komme inn?» spurte jeg. Vakten målte meg med blikket igjen.

«Hvor gammel er du?»

«Eh, 18,» svarte jeg og håpet ikke kinnene ville bli altfor rødflammete. Mannen stirret, mistroisk denne gangen. Jeg var redd for at han ville forlange å få strekkoden min skannet, men jeg så ingen skanner der, og jeg prøvde å ikke vise hvor nervøs jeg var.

«Har du vært her før?» spurte han.

«Nei.»

Det fikk ham til å nikke langsomt. Jeg skjøv skuldrene bakover og strakte litt på meg, så jeg skulle virke høyere. Mens han fremdeles holdt blikket på meg, skjøv han hånden bak seg og dyttet ned dørhåndtaket. Så tok han et skritt til siden, slik at jeg kunne passere.

«Tusen takk,» sa jeg og smilte.

Med det samme jeg hadde gått inn, strømmet musikken mot meg. Det var som å spasere rett inn i en vegg. Bassen vibrerte gjennom gulvet. I neste øyeblikk slo døren igjen bak meg. Jeg var alene i et mørkt rom. Og jeg angret allerede.

19

Jeg snudde meg mot døren. Nei, det ville virke dumt å gå rett ut igjen. Og det var ikke så mange timer siden jeg hadde klart å stanse en kolonne full av store kjøretøy. Jeg kunne klare dette også.

Bare noen små prikker av lys på gulvet viste vei. Snart kom jeg ut i et lokale det var umulig å vite størrelsen på. Det var nesten uten lys, med unntak av noen skarpe, gule stråler som jaget opp og ned i ulike retninger. Jeg så en arm, et bein, en kropp i bevegelse, i takt med musikken som dundret ut av høyttalere jeg ikke så. Rundt meg luktet det søtt og kvalmende.

Langsomt tilpasset øynene seg mørket. Den første mannen jeg oppdaget, gikk i bar overkropp og hadde på seg en tettsittende jeans som var klippet opp like over knærne. Han hadde piercinger overalt, og tatoveringer. Et helt kritthvitt hår, med noen islett av rødt her og der. Da han stirret på meg, virket det som om øynene hans var røde også. Blikket boret seg rett igjennom meg. Det føltes som om han kunne hypnotisere meg.

Sakte tok jeg meg innover, med hendene framfor meg, i tilfelle jeg skulle støte på noen. Det var som å svømme i tåke.

«Vil du ha et drag?»

Stemmen kom bakfra. Jeg snudde meg og så en mann som holdt en tykk sigarett i hånden. En strime av røyk steg opp mot taket. Jeg flyttet blikket fra gloen, til mannen, som var minst to hoder høyere enn meg. Jeg ristet på hodet og gikk videre. Så bord det satt folk rundt. Øyne som tittet opp på meg idet jeg passerte.

Musikken fortsatte å banke. Hardt og pulserende. Jeg famlet mot veggen, stoppet for å få et overblikk over rommet. Foran meg passerte menn som beveget seg sakte og med svikt i knærne. De så ut som zombier. Flere hadde sminket seg. Det føltes som om jeg hadde kommet inn i en framtidsverden. Som om menneskene ikke var mennesker, bare underlige kopier.

Jeg dyttet meg selv ut fra veggen. Jeg ville ut, så fort som mulig. På vei mot det grønne exit-skiltet ble jeg stanset av en gutt omtrent på min egen alder. Han hadde mørke tatoveringer på halsen og et nesten hårløst hode. Svart jeansbukse og en like svart T-skjorte. Men da han åpnet munnen, skjønte jeg at personen foran meg, var en jente. Stemmen var lys, tynn.

«Du har ikke vært her før,» sa hun, og så ned på kortet som hang rundt halsen min.

«Eh, nei.»

«Og så kommer du bare rett inn her, alene? Er du gal?»

Hun virket streng, nesten sint. Jeg visste ikke hva jeg skulle svare. «Du bør komme deg hjem,» sa hun. «Du bor på utsiden, ikke sant?»

«Jo,» stammet jeg.

«Du må komme deg ut med en gang,» sa hun, før hun tittet ned på en klokke på armen. «Ut av byen, altså. Klokken er snart 19.»

Jeg nikket fort og takket for rådet. Jenta gjorde en kom-deg-ut-bevegelse med hodet, mot utgangsdøren. Jeg gikk så fort jeg kunne, famlet meg fram i den mørke korridoren, lettet over at døren gikk opp på første forsøk.

Ute var det blitt mørkt. Det hjalp ikke på frykten som hadde satt seg som en skarp klo i brystet. Jeg skjønte ikke hva som hadde vært så farlig der inne, og hvorfor det var verre for meg enn for jenta som hadde advart meg. Heller ikke hva som var så spesielt med tidspunktet.

Rundt meg var de tomme husene svarte, men jeg hørte likevel folk som kjeftet eller kranglet, noen som lo. Lyden av et bildekk som bråstanset mot den fortsatt varme asfalten. Jeg lengtet faktisk tilbake til seksjon 17, til teltet vårt og pappa, men jeg var usikker på hvor jeg hadde gått og i hvilken retning jeg burde gå.

Et sted ikke langt bak meg hørte jeg noen som plystret. Jeg økte farten, ville ikke snu meg. Så kom plystringen fra et annet sted. Jeg endret retning, men ante ikke hvor jeg var. Jeg hadde bare én tanke i hodet: Å komme meg til et sted hvor det var mer lys og mer folk.

En mann kom ut fra en sidegate og stoppet noen meter framfor meg. Han smilte, som om han likte det han så. Jeg snudde for å gå i en annen retning da jeg fikk øye på to til som også hadde stanset, som også hadde blikket låst fast på meg. En av dem hadde en P på brystet. Først ga det meg et støt av håp. Han jobbet i Fredsstyrkene. Men jeg likte ikke øynene hans, det rovdyraktige blikket.

Gatene rundt meg var trange, mørke. Jeg ville rope på hjelp, men fikk ikke fram en lyd. Det var ingen å se, ingen å høre.

«Vær så snill,» ba jeg tynt. Men mennene holdt posisjonene rundt meg. De hadde laget en trekant. Jeg prøvde å finne en åpning mellom dem, og da jeg trodde jeg så en, løp jeg mot den, så fort jeg kunne, men mannen med P på brystet gjorde en rask sideforflytning og grep meg med hender som kjentes ut som store, kraftige klyper. Jeg prøvde å vri meg løs, men mannen bare løftet meg opp mens han lo. Han stinket av oppkast. Jeg sprellet med beina, brukte alt jeg hadde av krefter i et forsøk på å komme meg fri, men han var mye sterkere enn meg.

Så kastet han meg i bakken. Jeg rakk bare så vidt å ta meg for med hendene, før de var over meg alle tre.

20

Den ene presset hodet mitt mot asfalten og holdt en hånd over munnen, slik at det ble vanskelig å puste. Den andre holdt armene over hodet mitt. Jeg klarte ikke å røre meg. Jeg prøvde å bite, men kjevene var fastlåst. Jeg gråt og knep øynene sammen, tenkte at nei, dette skjer ikke. Småsteinene på bakken presset seg inn i skuldrene og ryggen.

I neste øyeblikk hørte jeg lyden av løpende føtter mot bakken. Mennene slapp taket og spratt opp – med ett klar over at de ikke var alene. Over meg så jeg armer og bein i raske bevegelser, mannen fra Fredsstyrkene fikk en svart sko i hodet og falt bakover. Før jeg rakk å blunke, lå både han og de to andre på bakken. Bevisstløse.

Over meg sto jenta jeg hadde møtt på klubben, og en venninne. De sto bredbeint og med hendene framfor seg, klare til å angripe, skulle mennene på bakken reise seg. Men de ble liggende. Jentene så ned på meg. Jeg lå fortsatt og blunket, forundret over hva som akkurat hadde skjedd, livredd for hva disse jentene hadde reddet meg fra.

«Det ante meg at du kom til å havne i trøbbel,» sa hun som hadde bedt meg dra hjem. Hun smilte og hjalp meg opp. «Dette er Cursa,» sa hun og gjorde et nikk mot venninnen. «Jeg heter Alhena.»

Forfjamset ble jeg stående og se på dem. De så ut som tvillinger. Omtrent like høye, med samme mørke hårfarge. Alhena hadde klippet sitt helt ned til roten, over det hele, mens Cursas hode bare var kortbarbert på den ene siden. Nå trakk hun den lange panneluggen over mot siden. Begge hadde brune øyne, med svart øyenskygge rundt. Alhena hadde i tillegg flere tatoveringer, både på halsen og armene. Begges lepper var svarte.

«Takk,» sa jeg spakt. «Tusen takk.»

Jeg så på hendene mine, blodige og oppskrapet. Trakk shortsen bedre på og stappet singleten nedi. Den var blitt møkkete. Jeg følte meg skitten. En av mennene på bakken hadde begynt å røre på seg. Det så ut som han hadde det vondt.

«Hvordan …»

Jeg pekte på dem, undrende. «Vi har bodd her hele livet,» sa Cursa. «Du lærer deg et par triks da.»

Alhena smilte fort til venninnen.

«Hva heter du?» spurte hun.

«Stella,» svarte jeg. «Stella Stærk.»

Cursa begynte å le. «Tuller du?» spurte hun.

«Stærk med æ,» sa jeg. «Og ja – jeg har hørt alle vitsene før.»

Det stoppet dem ikke fra å flire litt til. «Kom nå, Stærk med æ,» sa Alhena. «Vi skal sørge for at du kommer deg trygt hjem. Bor du i teltlandsbyen?»

Hun pekte på adgangskortet. Strekkoden.

«Ja,» svarte jeg. «Vi kom i dag.»

Jentene ristet på hodet og smilte, før de plasserte seg på hver side av meg. Mens vi gikk, pratet vi om hvor jeg kom fra og hvem jeg var her sammen med. Jeg fortalte om flommen og flukten, og at mamma allerede var her et eller annet sted.

«Hva jobber hun som?» spurte Alhena.

«Hun er lege.»

Jentene vekslet blikk. «Hun jobber ikke på Dødsfabrikken, håper jeg?» spurte Cursa.

«Dødsfabrikken?» spurte jeg engstelig.

«Det er det de kaller klinikken folk drar til for å dø,» forklarte Alhena.

«Drap satt i system,» la Cursa til.

Jeg svelget. «Jeg vet ikke,» svarte jeg nølende. «Jeg tror ikke det.»

Det slo meg at jeg aldri hadde tenkt på akkurat hvordan folk som ofret seg, faktisk døde.

Alhena så på en klokke på armen. «Det spørs om du ikke kommer til å få en prikk nå,» sa hun.

«En prikk?» spurte jeg.

«Folk fra utsiden får ikke lov til å oppholde seg på innsiden etter klokken 19. Sa de ikke det til deg før du gikk inn?»

Jeg ristet på hodet, husket at jeg hadde sagt at jeg bare skulle inn en liten tur for å se meg omkring.

«På dagtid er det greit, da kan folk gå inn og ut som de vil,» sa Alhena. «Så lenge de har en sånn.»

Hun pekte på koden min. «Enten for å handle eller for å … hva som helst.»

«Men på kvelden – da vil de ha kontroll,» skjøt Cursa inn. «Helst over alle.»

Hun tittet opp mot himmelen. Jeg fulgte bevegelsen og fikk øye på en av de flyvende objektene jeg hadde sett da jeg kom inn i byen.

«Hvem de?»

«De som bestemmer her i byen.»

«Storkoalisjonens forlengede armer,» la Alhena til og himlet med øynene.

«Hvorfor vil de det?»

«For at folk ikke skal gjøre noe de ikke har lov til. Alle overtramp blir registrert,» sa Cursa.

«Overtramp?»

«Tre prikker, så mister du eller familien din matrasjoner i tre dager.»

«Tre dager!» sa jeg. «Det er jo …»

Jeg tenkte på hva jeg skulle si til pappa. Én prikk allerede. Han kom aldri til å la meg få gå fritt omkring alene, selv om jeg akkurat nå ikke så på det som noen stor ulempe. Jeg var glad jeg gikk midt mellom Cursa og Alhena.

«Så alle her inne har sånne som dette?»

Jeg pekte på kortet med strekkode. Jentene ristet på hodet, før de vred håndleddene mot meg og viste fram en liknende kode som så ut til å være tatovert inn i huden.

«Så jeg kommer også til å få en sånn tatovering?» spurte jeg.

«Hvis du blir boende her, så,» sa Alhena.

Jeg tenkte på våpnene vi hadde sett i lastebilene, på vei til Enkebyen. På mannen med P på brystet, som akkurat hadde overfalt meg. Jeg tenkte på havneområdet, der båtflyktninger ble skutt etter. På alle som døde her, hver dag. Enkebyen var ikke mye fredelig. Og Fredsstyrkene var kanskje ikke bare opptatt av fred. Likevel kom folk hit i hopetall. Det fikk meg til å lure på hvordan det så ut i verden for øvrig.

«Den klubben,» sa jeg. «Abyss. Hva er det for slags sted?»

«Folk trenger å slippe seg litt løs,» sa Cursa og brukte den ene hånden som kam og dro håret over mot siden. «Glemme.»

«Var det derfor dere var der også?»

Jentene så på hverandre og smilte. «Vi, nei,» sa Alhena. «Vi var der for treningen.»

Jeg skjønte ikke hva hun mente. «For musikken og dansingen, mener du?»

Alhena ristet på hodet. Hun smilte fortsatt da hun sa: «For slåssingen. Det gjelder å kunne slå fra seg, hvis du vil overleve i en by som dette.»

«Særlig hvis du er jente.»

«Og særlig akkurat nå.»

Cursa sendte Alhena et blikk som sa «ikke si noe mer». Det fikk meg til å spørre hva hun mente.

«Du får tidsnok vite hvordan det er her,» sa Cursa.

Jeg hadde mer enn nok med å ta inn over meg alt jeg hadde fått vite bare i dag. Jeg gruet meg til å finne ut resten.

Muren dukket opp i enden av gaten vi gikk inn i. Jeg skjønte at vi nærmet oss torget.

«Hvor lenge har muren vært her, egentlig?» spurte jeg. Det var lenge siden vi hadde hatt aviser eller Internett i Gravdal.

«De begynte på den et par år før krigen brøt ut,» sa Cursa. «Så fullførte de den etterpå.»

«Hva er egentlig poenget med den?»

«Kontroll,» svarte Alhena. «Så ikke alt bare flyter. Enkebyen er som et land i miniatyr. Nå etter krigen handler alt om å få samfunnet i gang igjen. Få i gang handelen. Men viktigst av alt, kanskje: Få ned befolkningstallet.»

En av de flyvende dingsene nærmet seg og stanset rett over oss. «Oh-oh,» sa Cursa. «Nå kommer de og tar deg.»

«Hva?» spurte jeg forferdet.

Hun lo. «Sorry, det var ikke meningen å skremme deg. Men de tingene der – dronene – de fyker rundt i byen og leter etter folk som ikke skal være her. Akkurat nå er du en av dem, fordi du ikke har lov til å være her etter klokken 19. Og nå er den …»

Hun så på klokken. «Elleve over.»

Alhena pekte på en bygning til høyre for meg. «Torget er rett rundt hjørnet der borte,» sa hun. «Bare si at du glemte tiden. Hvis du er heldig, så treffer du på en vakt som ikke er så nøye på det.»

«Men det er vel heller tvilsomt,» sa Cursa. «Da får han jo bare minuspoeng.»

«Hvis han blir rapportert, ja.»

Jeg skjønte ikke hva de snakket om, men nikket og forsøkte å stålsette meg mot det som kom til å skje. «Takk,» sa jeg. «For at dere reddet meg, og for at dere fulgte meg hit.»

Alhena og Cursa så på meg og smilte. «Cursa og jeg bor i sektor fem,» sa Alhena. «Rett ved siden av hverandre, på 10. aveny og 11. gate. Det står Wii på ringeklokken. Kom og finn oss hvis dere blir boende. Vi kjenner alle byens hemmeligheter. Hvor det går an å ha det litt moro, og med hvem.»

Hun blunket til meg. «Lykke til, Stærk med æ.»

Jeg sa takk en gang til, og håpet jeg ville treffe dem igjen.

21

På torget ble jeg ropt til av to vakter som så det laminerte skiltet med koden min, og skjønte at jeg var på feil side av muren til feil tid. De skyndte seg mot meg, med våpnene framme. Jeg gjorde som Cursa sa, spilte så uskyldig jeg kunne, men jeg ble likevel bryskt geleidet ned undergangen og ut på den andre siden. Der ble strekkoden min skannet. Pipet som fulgte, kjentes som et støt i magen.

Utenfor vaktposten lyste teltlandsbyen som store, spredte lamper i et vidt, mørkt landskap. Jeg husket noenlunde i hvilken retning teltet vårt lå, men jeg svingte innom brønnen utenfor seksjon 15 først, for å vaske sårene mine. Den forsiktige skrubbingen fikk dem til å åpne seg igjen, så jeg ventet noen minutter før jeg gikk tilbake til teltet, og pappa.

Da jeg dro den åpne døren til side, sto han med ryggen til, som om han tenkte på noe. Bevegelsene mine fikk ham til å snu seg, fort, før han fór opp og ropte: «Hvor i helvete har du vært?»

Jeg tok et skritt inn og sa: «Jeg har bare sett meg litt rundt.»

«Sett deg litt rundt? Er du klar over hvor bekymret jeg har vært? Hvor farlig det kan være på steder som dette? Jeg har lett etter deg overalt!»

«Har du?» spurte jeg. Jeg hadde lyst til å føye til: «siden når har du begynt å være så bekymret for familien din?», men jeg klarte å la være.

«Ja!» brølte han. «Jeg trodde noen hadde … jeg trodde du …»

Han reiste seg. Det lynte fra øynene hans.

«Jeg har det fint,» sa jeg og prøvde å virke så uberørt som mulig. Sannheten var at jeg skalv. Lukten fra munnen til mannen fra Fredsstyrkene satt fremdeles i neseborene.

«Skjønner du ikke at jeg har vært redd?» spurte han, litt mildere i stemmen. «Du må si ifra når du går, Stella. Og hvor, særlig nå, når vi ikke…»

«Jeg hadde ikke noe å skrive på,» avbrøt jeg. «Og så var det så varmt her inne at jeg holdt på å krepere. Du kom jo aldri tilbake.»

Han sukket igjen. «Bare … ikke gjør det der igjen,» sa han. «Jeg må vite hvor du er.»

«Mm.»

Det ble stille i teltet. Fortsatt var det klam og tett luft der inne, selv om døren var åpen.

«Fant du mamma?» spurte jeg.

«Ja,» sa pappa og ble umiddelbart gladere i ansiktet. Han snudde seg og gikk lenger inn. «Hun jobber her på utsiden, på en av sykestuene som tar imot flyktninger som … trenger hjelp. Rhygrim traff henne der.»

«Kan jeg besøke henne?» spurte jeg ivrig.

«Ikke nå,» sa pappa. «Hun er på jobb.»

«Jeg vil bare se henne.»

«Og hun vil se deg også, men jeg vil ikke at du går inn der nå, Stella. Det … er mye elendighet. Og moren din jobber hele tiden. Vi skal møte henne i morgen tidlig. Utenfor porten.»

Han smilte til meg. «Vi skal…»

«Hva sa du til henne om bestemor?» avbrøt jeg.

Pappa ble alvorlig igjen. «Jeg … sa det som det er.»

Stemmen hans var spak. «At hun ikke overlevde.»

«Du sa ikke noe om hvordan?»

Han ventet litt. «Jeg sa at hun druknet. Det var jo det som skjedde.»

Jeg svarte ham ikke. «Sa du at vi bare dro fra henne uten å begrave henne først?»

«Stella…»

«At vi ikke engang brydde oss om å lete etter henne?»

«Vi hadde aldri funnet henne.»

«Det vet du ikke.»

«Nei, kanskje ikke, men jeg vet at hun kunne ha blitt skylt langt av gårde, og at vi kunne ha lett etter henne i månedsvis, hver dag, uten å finne henne. Hva skulle vi gjort, synes du? Blitt der? Uten tak over hodet? Uten mat?»

«Folk ville hjulpet oss. Vi hadde alltids klart å skaffe oss noe å spise.»

«En liten stund, ja, kanskje. Men etter det?»

Jeg hadde ikke noe godt svar.

«Ble mamma lei seg?» spurte jeg isteden, etter en liten stund. Pappa så på meg, før han sa:

«Til å begynne med – ja. Men hun var også lettet over at mormor endelig fikk fri fra alle smertene. Og vet du hva – akkurat sånn ser jeg på det også. Hun fortjente ikke å dø på den måten, men hun fortjente søren meg ikke å leve på den måten heller. Ikke med så mange plager som hun hadde.»

Pappas ord fikk meg til å gråte. Han kom mot meg. Jeg orket ikke en varm, klam klem akkurat nå. Det virket som om han så det, for han stanset.

«Men jeg har flere gode nyheter,» sa han. Han ventet til jeg hadde løftet blikket mot ham, før han snudde seg og plukket opp noen papirer som lå på sengen.

«Jeg har klart å skaffe meg jobb!» sa han og løftet papirene mot meg.

«Har du?» snufset jeg.

«Jepp,» sa han fornøyd. «Det er en jobb som innebærer at vi får oss et sted å bo også, i byen. Med en gang, faktisk. Er ikke det helt fantastisk?!»

«Så … kult,» sa jeg. «Hva slags jobb er det du har fått?»

Han viftet med papirene. Øverst på det ene arket fikk jeg øye på en logo jeg dro kjensel på. En bokstav. Og jeg kjente det stikke et sted dypt nede i magen.

«Det er kanskje ikke helt optimalt,» sa han. «Men … jeg skal begynne i Fredsstyrkene. Jeg skal melde meg hos Magistratet i morgen!»

22

Fredsstyrkene?

Herregud.

Jeg så på pappas forventningsfulle smil, men klarte ikke å gi ham noe som liknet tilbake. Jeg klarte ikke engang å si «gratulerer». For all del, det var store nyheter. Vi kunne komme oss ut av teltlandsbyen, inn bak murene. Få oss et nytt hjem. Sånn sett var vi sikret, mye raskere enn jeg hadde trodd. Både mamma og pappa hadde jobb og inntekt.

Men Fredsstyrkene.

De jobbet jo for det som en gang hadde vært fienden. Som helt sikkert, i veldig manges øyne, var det fortsatt.

«Så … bra da,» sa jeg til slutt.

Pappa kom mot meg og omfavnet meg. Jeg lot det skje denne gangen.

«Hvordan fikk du til det?» spurte jeg. «Det er sikkert tusenvis her som er på jakt etter jobb.»

Han så ned så vidt. «Det er jo ikke en jobb som … alle er villig til å ta på seg,» begynte han. «Noen foretrekker faktisk å bo her ute isteden. Vil ikke ha noe som helst med Magistratet eller Storkoalisjonen å gjøre.»

«Men du bryr deg ikke om det?»

«Jo, men jeg tenker at det handler om å se framover også. Krigen er over. Vi må tilpasse oss den nye situasjonen. Akkurat som vi har gjort nå de siste dagene. Vi har akseptert at vi har mistet huset vårt, og vi har innsett at vi må komme i gang med et nytt liv et annet sted. Vi må omfavne situasjonen vi står i, istedenfor å hate den eller gi opp.»

Han strøk vekk luggen som hadde falt ned foran øynene mine. «For meg er det viktigst at du har et ordentlig tak over hodet, og at du får i deg mat.»

«Sa du at du hadde deltatt i krigen?»

Pappa ristet på hodet.

«Tror du ikke det vil komme fram på et tidspunkt?»

«Kanskje,» sa han. «Kanskje ikke. Jeg tenker at jeg skal la mine handlinger tale for seg. De som bestemmer her inne, vil skjønne at jeg ikke er interessert i å skape bråk eller problemer.»

Fra å være alvorlig, smilte han nå bredt. «Heretter skal alt bli bra,» sa han, glad i stemmen. «Jeg sa det jo!»

Jeg mm-et igjen.

«Det betyr i hvert fall at vi slipper å spise disse greiene her.»

Pappa pekte på boksen med feltrasjoner. «Er du sulten, forresten?»

«Ikke akkurat,» sa jeg.

«Du bør spise, jenta mi. Du er blitt så tynn.»

Jeg satte meg på feltsengen og tok av meg skoene. Studerte gnagsårene så vidt, mens pappa fortsatte med papirene.

«Hva er det du skal gjøre for Fredsstyrkene?» spurte jeg.

«Det vet jeg ikke ennå,» svarte han. «Jeg får vite mer i morgen tidlig.»

Han så på meg. «Det blir sikkert en overgang,» sa han. «På alle mulige måter. Det er en stor by. Mye å sette seg inn i. Men jeg er sikker på at det går bra, hvis vi bare ser positivt på det.»

Han prøvde å smile. Jeg greide det ikke nå heller, mest fordi jeg lurte på om pappa kom til å jobbe sammen med mannen som for under en time siden hadde overfalt meg.

Jeg la meg ned og stirret opp i telt-taket.

«Skal du sove?» spurte pappa.

«Vet ikke om jeg greier,» svarte jeg.

«Jeg må lese igjennom dette her,» sa han og nikket mot arkene. «Så jeg er best mulig forberedt til i morgen.»

Jeg hadde ikke lyst til å spolere gleden og entusiasmen han følte for det nye livet, så jeg lukket øynene og tenkte på Cyto. Håpet jeg ville klare å finne ham før vi dro inn i byen i morgen. At han også hadde funnet seg noe å gjøre og et nytt og bedre sted å være.

23

Sist jeg så mamma, var tre dager før flommen. En av lastebilene fra Enkebyen hadde kommet for å hente matvarer og turnusarbeidere. Der og da hadde hun virket opplagt og klar for nye to uker på sykestuen, men jeg visste at hun gjorde seg til, for min skyld. Mamma gledet seg aldri til å gå på jobb, gledet seg aldri til noe lenger. Ikke etter krigen. Ikke etter at broren min aldri kom tilbake.

I månedene krigen pågikk, mens det var for farlig for henne å dra på jobb, vandret hun hvileløst fram og tilbake over gulvene hjemme, livredd for hva som skjedde med Sirius og pappa. Frykten og engstelsen gjorde at hun ikke spiste noe særlig, og jeg så hvordan hun gradvis ble tynnere. Etter at pappa kom hjem, og bare han, ble det enda verre. Det var ingen som kunne gi oss en ordentlig forklaring på hva som hadde skjedd med broren min.

De første ukene, når hun ikke var oppe på loftet og stelte med bestemor, lå mamma stort sett i sengen og gråt. Etter hvert dro hun på jobb igjen, i et håp om at Sirius kanskje hadde kommet til Enkebyen. Ofte, når hun trodde jeg ikke la merke til det, så jeg at hun sto ved kjøkkenvinduet og speidet ut mot veien som gikk ved siden av elven. Håpet antakelig at Sirius bare hadde kommet på avveie på en eller annen måte, og at han hadde klart å ta seg hjem til slutt.

Da vi møtte henne ved inngangen til byen, var det nesten så jeg ikke kjente henne igjen. Hun hadde på seg en åpen, hvit legefrakk, og et par bukser som nesten gled av henne. Ansiktet var blekt, som om hun hadde stått i en sky av mel. Leppene var tørre. Hun hadde store, mørke puter under øynene. I hånden bar hun på en pose. På ryggen – en sekk som så ut til å være stappfull. Tingene hennes fra kollektivet, gikk jeg ut fra.

Da hun møtte meg med armene utslått, gråt hun allerede; tårene laget tydelige striper i de tørre kinnene. Hun trakk meg hardt inntil seg og kysset meg på pannen, hodet, kinnet. Holdt ansiktet mitt mellom hendene, som for å se ordentlig på meg. «Herregud, som jeg har savnet deg!» ropte hun. «Så glad jeg er for at du er like hel. Åh, jeg har tenkt så mye på deg.»

Hun klemte og kysset meg igjen. Jeg visste ikke om pappa hadde fortalt henne om hva som hadde skjedd da vi ble overfalt. Den tid, den sorg. Nå var det bare glede.

«Vent her, jeg skal få tak i noen som vet hvor vi skal.»

Pappa gikk mot vaktposten.

Jeg så på mamma og sa:

«Jeg … er lei meg for bestemor.»

Det var en unnskyldning som rommet så uendelig mye mer enn jeg klarte å gi uttrykk for. Mamma kysset meg på pannen igjen og trakk meg inntil seg på ny. «Det er jeg også, jenta mi,» sa hun. «Men hun har det bedre nå. Det er jeg helt sikker på.»

Mamma vred seg mot soldaten fra Fredsstyrkene som kom gående mot oss sammen med pappa. Jeg stivnet til, selv om jeg så at det ikke var samme mann som hadde overfalt meg.

«Er dere klare?» spurte han.

Jeg så meg rundt i et håp om at Cyto plutselig bare skulle være der. Jeg hadde ikke klart å finne ham da jeg hadde gått meg en tur rundt teltene i dag tidlig. Nå lurte jeg på om jeg kanskje aldri kom til å se ham igjen.

24

Soldaten førte oss inn gjennom porten. «Skal de ikke skanne oss?» spurte jeg.

«Ikke når vi skal bo her,» sa pappa. «Vi skal registrere oss i Magistratet.»

Vi ble ført gjennom undergangen, ut på torget og inn i en ventende bil noen sidegater bortenfor. Det sto P på den. Bare å sitte i den ga meg kvalmefornemmelser, selv om vinduene var mørke. Jeg trodde, håpet, at ingen kunne se inn.

Vi kjørte gjennom trange gater. Folk flyttet seg idet vi kom. Stirret på oss. Jeg så vemmelse i noen av ansiktene. Forakt. Jeg lurte på om pappa hadde gjort noe veldig dumt ved å skaffe seg jobb i Fredsstyrkene.

Nå som vi kjørte igjennom byen, fikk jeg et helt annet inntrykk av den. Jeg så flere parker, noen var ute og løp, andre bare satt på en benk og leste avisen. Det virket fredelig. Normalt. Akkurat slik jeg hadde sett for meg at det skulle se ut i en stor by.

«Hvor mange bor det her?» spurte jeg sjåføren.

«Cirka halvannen million,» svarte han.

De største gatene ble kalt avenyer, mens veiene som møtte dem på tvers, het gater. Vi stanset utenfor et stort, hvitt bygg på 6. aveny og 3. gate, som virket å være splitter nytt. Trappen opp til inngangspartiet var bred og glatt. Det så ut som den var laget av marmor. Vi ble ført inn gjennom en stor dør, til en hall hvor det var minst åtte meter opp til taket der en gigantisk lysekrone glitret mot oss. Gulvet var flislagt i et mønster jeg ikke forsto hva skulle forestille.

Et skilt på veggen lød: «Alle som bidrar, blir belønnet.» Over sitatet var det et bilde av en kortvokst mann med stor, tykk bart. Han hadde runde kinn og virket selvgod.

«Det er Grugl,» sa mamma, som om hun hadde lest tankene mine. «Magistraten her i byen.»

«Hva vil det si?»

«At han er en slags ordfører eller mini-statsminister. Det er hans jobb å sørge for at byen fungerer slik de som vant krigen vil at den skal fungere.»

Jeg studerte det pløsete ansiktet, den store magen. Kjente at jeg ikke likte ham.

Vi ble bedt om å vente, mens pappa ble tatt med gjennom en metalldetektor og inn i en heis på den andre siden. Før dørene lukket seg, så han på meg og smilte. Rakte tommelen i været på ny.

Vi satte oss. Mamma plasserte sekken og posen ved føttene, og la en hånd på låret mitt. Prøvde å smile, hun også.

«Hvordan er det med deg da, jenta mi?» spurte hun. Jeg hadde ikke sovet så mye i natt, og jeg var fortsatt mør i kroppen etter alt som hadde skjedd de siste dagene. Likevel svarte jeg:

«Det er for så vidt fint med meg. Jeg har bare … mye jeg lurer på.»

«Det er du ikke alene om,» sa hun.

«Hva er det du lurer på, da?»

Mamma trakk pusten og sukket. «På når vi kan dra tilbake.»

Jeg så for meg vannstanden under broen, huset som hadde kommet flytende, alt som var blitt smadret og ødelagt. Jeg tenkte på bestemor.

«Hvordan Sirius skal klare å finne oss hvis …»

Mamma stoppet seg selv. Jeg så at det var like før hun begynte å gråte.

«Tror du vi kan det?» spurte jeg. «Dra hjem igjen?»

Mamma så på meg og tørket en tåre. Smilte matt, før hun ristet på hodet. «Ikke på en god stund i alle fall. Vi må legge oss opp litt penger først.»

Hun strøk meg noen ganger over skulderen.

«Hvorfor har du aldri sagt noe om hvordan det egentlig er her?» spurte jeg. Hun så på meg, med ett alvorlig.

«Du har aldri spurt,» svarte hun.

«Jo, det har jeg. Mange ganger. Jeg har lurt på hvordan det er der du jobber, hvem du jobber sammen med, hvordan du har det der du bor. Som regel har du bare svart: «fint, men det er mye å gjøre», og at du jobber med mange forskjellige. At du deler kjøkken og do med noen andre. Du har aldri sagt noe om muren, heller.»

Hun så ned så vidt.

«Jeg ville ikke at du skulle bli redd.»

«For hva?»

«For meg. Mens jeg er her.»

«Hvorfor skulle jeg bli redd?»

«Fordi…»

Hun stoppet seg selv så vidt. «Fordi det er ikke bare-bare å bo og jobbe i denne byen. Det vil du skjønne etter hvert.»

Jeg lurte på om jeg kanskje hadde forstått det allerede.

«Har du fri i dag?» spurte jeg.

Hun nikket. «Siden vi skal flytte.»

«Men du skal fortsette å jobbe på utsiden?»

«I hvert fall foreløpig.»

Mamma og jeg ventet i over en time på at pappa skulle bli ferdig. Da han kom ut fra heisen, hadde han fått på seg en mørkebrun uniform der etternavnet var sydd inn i tekstilet over brystlommen. Han smilte bredt. Virket fornøyd. Mamma og jeg reiste oss og tok ham imot. Han brisket seg litt for oss, gjorde en liten piruett. Han hadde fått nye sko også. De var speilblanke.

«Stilig,» sa mamma, men jeg hørte at hun ikke mente det. «Er du korporal?»

Hun nappet litt i gradsmerkene på skulderen. «Sersjant,» sa han. «Sersjant Stærk.»

Han lo så vidt. Jeg lurte på om noen hadde gjort narr av navnet hans ennå. «Vi blir straks kjørt til vårt nye hjem,» sa han fornøyd. «Dere må bare registrere dere først, dere også.»

En soldat brakte oss fire etasjer opp. Der havnet vi nok en gang i kø. En om gangen ble vi ført inn i et tilstøtende rom, der det bare satt én person bak et bord. Jeg satte meg. Ga fra meg det laminerte kortet til en mann med kort hår som var uryddig klippet. Han gjorde noen operasjoner på en datamaskin.

Så begynte han å stille spørsmål. Fødselsdato, navn, alder, blodtype. Han lurte også på om jeg hadde barn.

«Barn?» spurte jeg. «Tuller du med meg? Jeg er 16 år.»

«Du vil bli overrasket over hvor mange som får barn i ung alder.»

Jeg svarte ikke. Det virket som han skjønte at svaret var nei.

«Har du planer om å få barn?»

«Herregud, det vet jeg jo ikke ennå.»

«Så du har altså ikke tenkt på om du skal sterilisere deg eller ikke?»

«Steri … nei. Nei. Overhodet ikke.»

«Hvis du bestemmer deg for å gjøre det, må du komme tilbake,» fortsatte han. «Få et siffer til i strekkoden din.»

«Da får jeg heller komme tilbake.»

«Som du vil.»

Han klikket et par ganger til. «Vil du ha bedøvelse?» spurte han deretter. «Det kommer til å svi litt.»

Jeg svelget og takket nei.

Mannen fant fram et lite apparat som så ut som en stempelmaskin. Den hadde sju dreieskiver. Han skrudde på seks av dem, samtidig som han sjekket noe på skjermen. Deretter satte han apparatet på tvers av den høyre underarmen min. Trykket på en knapp, noe som fikk maskinen til å lyse. Så bet den seg fast i huden.

Det kjentes som et bitt også, huden strammet seg, og det føltes som om det begynte å brenne. Maskinen etset seg fast i meg, og jeg måtte anstrenge meg for ikke å skrike. Til slutt klarte jeg ikke å holde meg lenger, smerten var så intens og skarp at jeg ropte ut. Det varte kanskje et halvt minutt, så sluttet apparatet å lyse.

«Verre var det ikke,» sa mannen og fjernet tatoveringsmaskinen. Jeg hadde lyst til å slå ham.

«Det blir litt ømt noen dager,» fortsatte han. Jeg så ned på den svarte koden, den røde huden rundt. «Du bør også unngå å ha vann på det de neste dagene. Og sollys.»

Jeg følte meg som et dyr som akkurat var blitt merket. Jeg hadde lyst til å dekke til koden med en gang.

«Har du fått noe informasjon om hva den brukes til?» spurte han.

«Annet enn fullstendig kontroll over livet mitt?» spurte jeg. «Nei, ikke egentlig.»

Mannen lot seg ikke affisere av den syrlige kommentaren.

«Du kan velge å se på koden din som en fiende, eller så kan du tenke at det egentlig er det samme som et kredittkort. Hver gang du handler noe, for eksempel, eller henter ut familiens matrasjoner på Rådhusplassen eller noen av de andre stasjonene, så skannes koden. Hvis det er enkelte ting du handler oftere enn vanlig, så hender det at butikkene gir deg rabatt. Men har du ikke nok midler registrert i navnet ditt, så blir du avvist. Siden du er under 18 år, så er din kode koblet opp mot dine foreldres koder. Det betyr at du kan gå og hente ut familiens matrasjoner, men det går altså ikke at flere i familien gjør det samme.»

«Så alt blir registrert,» sa jeg. «Hver gang jeg bruker bussen. Hver gang jeg kjøper en bok.»

«Du kan selvfølgelig ha fysiske penger med deg overalt,» svarte han. «Men da er du også mye mer sårbar for … hva skal jeg si … andres oppmerksomhet.»

Jeg tenkte på mannen med caps og skjegg og vennene hans med kniv og store biler. Jeg så dem for meg i gatene, ventende rundt et hushjørne, på jakt etter et offer de kunne plyndre. Drepe, kanskje.

«Men det går for så vidt ikke på bussene,» la mannen til. «Det er jo ingen sjåfører eller automater på dem. Du kommer ikke inn på bussene uten å skanne koden din først. Du må også skanne deg før du går av, forresten, så du ikke betaler for mye. Jo lenger du kjører, desto dyrere blir det.»

«Men pengene vi tjener – de kan vi altså levere fra oss et eller annet sted, og så blir de overført til vår private, unike kode?»

Jeg pekte på armen, strekene og tallene.

«Du har forstått det,» sa han og smilte. «Selv om de fleste firmaene og butikkene overfører pengene direkte til kodene. Så ta godt vare på koden din. Den blir en svært viktig del av livet ditt heretter.»

25

Kjøreturen fra Magistratet til vår nye adresse på 8. aveny og 15. gate tok bare noen få minutter. Vi ble sluppet av utenfor et murbygg som var klemt inn mellom to andre hus som så helt identiske ut – grå, trange og små. Bortenfor trekløveret av bygninger, og på begge sider, var det et lite opphold på noen meter, før nye tre hus var presset helt inn i hverandre.

Pappa gikk først opp den lille trappen og låste oss inn. En innestengt lukt slo imot oss. På venstre side lå kjøkkenet. Foran oss – en stue med et bord og to sofaer, og en enslig stol med en skinnpuff foran. Gjennom stuevinduet fikk jeg øye på et uteareal med høye plankegjerder på begge sider og i enden. Gresset utenfor var brunt og tørt.

En gang til høyre førte inn til husets to soverom, og til badet, som hadde to vaskeservanter. Ved første øyekast var det ikke så ille. Med litt utlufting og en skikkelig runde med vaskekluten, så kunne det kanskje bli koselig. Men det var et slitent og gammelt hus. Sprekker i veggene, hakk i gulvene. Den hvitgule fargen på veggen virket også matt og trist.

«Hvem sitt hus er det?» spurte jeg.

Pappa snudde seg mot meg. «Det er vårt,» sa han. «Hvem ellers?»

«Men noen må jo ha bodd her før oss. Noen må ha bygd dette her.»

Pappa slo ut med armene. «Jeg vet ikke,» sa han. «Er det viktig?»

«Kanskje,» sa jeg. «Jeg kunne tenke meg å vite hva som skjedde med dem. Hvorfor de ikke bor her lenger.»

Pappa tok et skritt nærmere.

«Det har vært krig,» sa han til meg med en stemme jeg hørte var ment for Lille Stella. Jeg hatet den stemmen. «Det er dessverre sånn at folk dør i krig,» fortsatte han. «Kanskje de var motstandsfolk. Kanskje de bare var tilfeldige ofre. Kanskje …»

«… de fortsatt er i live og kommer hjem en dag,» avbrøt jeg.

Jeg angret på ordene og sendte mamma et raskt blikk. Pappa grep meg i skuldrene. Holdt meg i et fast grep. Jeg følte for å vri meg unna, men jeg gjorde det ikke.

«Kan vi ikke bare prøve å gjøre det beste ut av det?» ba han. «Jeg prøver så godt jeg kan. Det er ikke så lett for noen av oss, dette her.»

Jeg fikk litt dårlig samvittighet, så jeg nikket til slutt.

«Godt,» sa pappa – han var glad igjen. «Selv om de ikke venter meg tilbake igjen før i ettermiddag, vil jeg gjerne gjøre et godt inntrykk og dukke opp tidlig. Kan ikke dere prøve å finne ut hva vi trenger så lenge?»

Mamma og jeg så på hverandre. Trengte vi noe mindre enn alt?

«Jeg har bedt om å få forskudd på lønn, så vi kan kjøpe … ting,» sa pappa. «Andre ting enn det vi får utdelt på Rådhusplassen. Og kodene deres skal være mulig å bruke på kollektivtransporten rundt omkring her.»

Han så på oss etter tur. Smilte.

«Okei. Sees senere.»

Så føk han ut.

Mamma og jeg så på hverandre i noen sekunder, før vi satte i gang. Gikk igjennom alle skap og skuffer, fant fram sengetøy, vaskemidler, klær. Det var bøker i hjemmet vårt, blomstervaser. I tallerkenhyllene var det noen andre menneskers asjetter, glass og bestikk. Følelsen av at vi hadde nasket til oss noe som tilhørte andre, ble bare sterkere og sterkere.

Vi klarte å finne noen bøtter og svabre også, og etter at mamma hadde varmet opp litt vann, vasket vi boligen. Selv om vi satte alle vinduer på vidt gap, forsvant ikke lukten av andre menneskers liv.

«Vi får dra ned til Rådhusplassen,» sa mamma med et tungt sukk. «Hente rasjonene våre.»

«Hva slags rasjoner har du hatt mens du har vært her alene?»

«Ingen i det hele tatt,» svarte hun. «Jeg har fått mat på jobben. Ville jeg ha noe utenom det, så måtte jeg kjøpe det selv.»

Rådhusplassen lå ikke så langt fra torget, men det var for langt for oss å gå, så vi brukte de førerløse bussene. Flere steder langs fortauene var det satt opp stålstolper tynne som armer, og som hadde en enkel knapp man kunne trykke på. Knappen fungerte som et signal til den første ledige bussen, som stoppet like utenfor stolpen. Innbakt i døråpningen, omtrent i navlehøyde, var selve skanneren, som lyste rødt. Da mamma og jeg viste fram kodene mot lyset, blinket det grønt i en lampe og pep samtidig.

Det var ingen ledige sitteplasser, så vi ble bare stående i midten og holde oss fast i stroppene som hang fra taket. Bussen laget ikke en eneste lyd. Det kjentes som om den svevde over bakken. De andre rundt meg virket ikke å være like fascinert, de satt bare og stirret ut av vinduene. Hvis noen ville av, trykket de på en knapp ved utgangen, så stoppet bussen ved nærmeste hjørne.

Det var et bykart om bord. Rådhusplassen var denne rutens endestasjon, så det var ikke vanskelig å finne fram. Det viste seg at nesten alle de andre om bord skulle samme sted.

Jeg så ned på mammas arm. Hun hadde sju tall i sin kode. Et raskt sveip med øynene fortalte meg at hun ikke var den eneste.

«Har du sterilisert deg?» spurte jeg.

«Ja, jeg gjorde det for noen år siden. Faren din og jeg, vi … ønsket ikke å få flere barn.»

Det så ut som hun angret. Jeg så rundt meg igjen. Også noen av mennene hadde sju tall i sine koder. «Det er en ting du også må tenke litt på i årene som kommer, Stella. »

Jeg himlet med øynene, men sa ingenting.

Da vi kom inn på Rådhusplassen – et stort, åpent område med en tørrlagt fontene midt i – ble jeg overveldet av hvor mange som var ute i samme ærend. Det var ulike køer, uendelig lange, til ulike stasjoner. Uansett hvor jeg snudde meg, var folk på vei ut derfra med poser og sekker.

«Herregud,» sa jeg til mamma. «Hvor mange mennesker er det her?»

«Vet ikke,» svarte hun. «Et par tusen, kanskje. Et eldorado for lommetyver i hvert fall.»

«Godt vi ikke har noen verdens ting, da,» sa jeg. Mamma smilte.

En stemme skar igjennom larmen: «Hold dere i køen. Ikke dytt personen foran dere. Ha kodene lett synlige.»

Lyden kom fra en ropert, men jeg så ikke personen som kom med instruksjonene. Den korte beskjeden dempet ikke virvaret av andre lyder rundt meg. Jeg hørte mange språk, men visste ikke hvilke. Så mennesker med ulike hudfarger, i alle aldre. Selv om det var stekende varmt, hadde mange på seg klær som dekket nesten hele kroppen, til og med hodet.

«Lykke til med å få dette til å fungere,» sa mamma, like mye til seg selv som til meg. «Så mange ulike kulturer på ett sted, i én by?»

Hun ristet på hodet. «Folk blir skeptiske når de ikke kjenner naboen eller vet noe om hvordan de tenker.»

Overalt var det menn i brune uniformer med P på brystet, som gikk i grupper på tre. Alle hadde våpen.

Vi stilte oss i en av køene. Den beveget seg nesten ikke framover. Svetten rant av meg. Mamma var blitt rød i kinnene. Rundt oss var flere i ferd med å knele. Noen løftet hodet mot himmelen og hvisket ord jeg ikke oppfattet.

Omsider nærmet vi oss matstasjonene.

«Vi må ikke gjøre dette hver dag, håper jeg?» spurte jeg.

«Nei da,» sa mamma. «En rasjon skal visstnok holde i en uke.»

I enden av køen oppsto det tumulter, høye stemmer. En mager mann løp av gårde med to vannkanner under armene og en ekstra pose mat sammenliknet med hva alle andre hadde fått. Kvinnen bak et av bordene der de delte ut rasjoner, ga en rask beskjed, og det tok ikke lang tid før en av soldatene hadde kastet seg over ham. En av de andre soldatene dro opp mannens ermer og skannet koden hans. Alt han hadde nasket med seg, ble beslaglagt. Mannen ble liggende. Ingen hjalp ham opp.

Mamma var på vei til å bryte ut av køen da han så ut til å komme til seg selv. Han satte seg opp og så fortvilet rundt seg.

«Alle som prøver å stjele, mister matrasjonene i tre dager,» lød det fra roperten som gjallet ut over hele Rådhusplassen.

«Et godt råd,» sa mamma og snudde seg mot meg. «Ikke stjel.»

26

Mamma og jeg fikk med rasjonene våre – fire liter vann, diverse hermetikk, mel, salt og noen andre tørrvarer som ikke kom til å gå ut på dato før om noen år. På vei ut fra Rådhusplassen ble vi stoppet av en mann fra Fredsstyrkene.

«Det er herfra og hjem det blir vanskeligst,» sa han. «Pass på tingene deres. Ta med dere en stor ryggsekk neste gang. Da er det lettere å skjule hva dere har.»

Vi takket for rådet, men følte oss langtfra trygge der vi satte oss på første ledige buss mot sektoren vår. Overalt følte jeg at folk ville ha det som skjulte seg i posene våre. De store plastflaskene med vann var ikke mye diskré. Jeg var glad for at mamma var med meg, selv om heller ikke hun hadde mye å stille opp med, skulle vi havne i et basketak.

Heldigvis gikk det greit. Etter at vi låste oss inn hjemme, pakket vi ut matvarene og spiste litt. Mamma sa vi måtte være nøkterne i enda større grad nå enn hjemme i Gravdal.

«Det er godt faren din og jeg har jobber,» sa hun og pekte på maten. «Jeg vet ikke hvordan jeg skulle fått dette her til å vare i en hel uke.»

«Men selv om dere tjener penger, så kan dere kanskje ikke kjøpe akkurat hva eller hvor mye dere vil? » spurte jeg. «Siden det er så lite av alt, mener jeg?»

«Nei,» sa hun. «Det er kvoter på alt. Noen varer er det bare helt spesielle folk som får lov til å kjøpe.»

Jeg rynket pannen. «Som hva da?»

«Dyrt kjøtt, for eksempel. Eller fine klær.»

«Så man må være noen for å få lov til det? Er det slik det fungerer?»

Mamma så på meg, før hun sa:

«Det tar litt tid å bli vant til dette her.»

Da det var blitt ettermiddag, sa jeg til mamma at jeg ville gå meg en tur i nabolaget, for å bli litt bedre kjent. Jeg lot være å nevne at jeg egentlig hadde planer om å finne ut hvor Alhena og Cursa bodde. Ville ikke at mamma skulle spørre hvordan jeg kjente dem.

«Bare ikke gå så langt,» sa hun. «Og vær tilbake igjen før det blir mørkt.»

Å gå rundt i byen igjen, alene, gjorde meg urolig til å begynne med. Det føltes som om folk jeg møtte, målte meg opp og ned – som om jeg var en motstander i en konkurranse, eller en inntrenger. Etter hvert bestemte jeg meg for å møte de granskende blikkene, og da slapp også noe av frykten tak i meg. Skulle jeg bo og leve i denne byen, kunne jeg ikke gå rundt og være redd hele tiden.

Flere steder passerte jeg store, hvite bokser det hendte noen gikk inn i og ut av bare et minutt eller to senere. Det så ikke ut til å være plass til mer enn én av gangen. Jeg lurte på hva de gjorde der inne, men fikk meg ikke til å spørre eller gå inn i en selv. Jeg hadde ikke så mye tid; det kom til å bli mørkt om ikke så lenge.

10. aveny og 11. gate, skulle det vise seg, lå ikke mer enn noen kvartaler fra min nye adresse, og jeg var der på under et kvarter. Etter litt leting fant jeg en ringeklokke det sto Wii utenpå.

Alhena sperret opp øynene da hun åpnet.

«Stærk med æ!» ropte hun. «Du fant oss, så kult!»

Hun kom ut på trappen og slengte seg rundt halsen min, før hun inviterte meg inn og ville at jeg skulle hilse på foreldrene hennes. I stuen ble jeg møtt av en mann som ikke var mange centimetrene høyere enn meg. Også han hadde et blidt oppsyn. Grått hår og nesten helt hvitt skjegg. Alhena forklarte at jeg var ny i byen og at vi hadde møttes dagen før.

«Napol Wii,» sa han og trykket hånden min. «Hyggelig.»

Fra sofaen vinket og smilte Alhenas mor, en mager, blek dame med tynt, halvlangt hår. Jeg vinket tilbake.

Napol ville vite hvor jeg hadde kommet fra og hvordan vi hadde kommet inn så raskt.

«Mamma var her fra før av,» svarte jeg og forklarte hva slags jobb hun hadde. «Nå som familien er samlet, fikk vi et sted å bo som var litt større.»

Jeg hatet å lyve, hadde aldri vært god til det, men jeg hadde ikke noe lyst til å fortelle dem at pappa jobbet for Fredsstyrkene heller. «Hva gjør dere, da?» spurte jeg fort og så på foreldrene hennes etter tur. Napol snudde seg mot sin kone, som senket blikket.

«Jeg jobber med mat,» sa han. «Prøver å finne ut hvordan vi kan gjøre mest mulig nytte av den jorden vi har igjen. Min kone gjorde også det før hun … det var sånn vi møttes.»

Han sendte henne et raskt, kjærlig smil.

«Hvordan går man fram for å finne ut det?» lurte jeg på.

«Ved å forske,» sa han. «Prøve ut nye matsorter, se hva som klarer å vokse med mye sol og lite vann, eventuelt motsatt. I Enkebyen har vi mye av begge deler.»

Jeg nikket.

«La oss gå ut i bakgården,» sa Alhena snart. «Cursa er der.»

«Det var hyggelig å hilse på deg, Stella,» sa Napol Wii.

«Dere også.»

Jeg smilte til Alhenas mor da vi gikk ut. Hun gjengjeldte smilet, så vidt. Først nå la jeg merke til at det sto en rullator ved siden av bordet.

Også Cursa strålte opp da hun så meg. Kom meg i møte med armene utstrakt. Jeg hadde aldri forestilt meg at det skulle være så lett å få nye venner i en ny by.

Vi trakk oss litt innover i bakgården – et fellesområde for de tre husenhetene som var presset sammen. På grunn av noen høye trær i enden av hagen, var det godt med skygge. Vi satte oss ved et treningsområde som besto av både boksebager, vektstenger og manualer.

«Har du fått skoleplass også?» spurte Cursa og dro panneluggen over mot siden.

«Ikke ennå,» svarte jeg.

«Mamma kjenner rektoren på skolen der vi går,» sa Cursa. «Jeg kan høre om hun kan få deg inn på en eller annen måte.»

«Det ble akkurat en ledig plass også,» sa Alhena. «I klassen vår, altså.»

«Ja vel?» sa jeg. «Hva skjedde?»

Det så ut som Cursa og Alhena hadde en telepatisk diskusjon om hva de skulle fortelle meg.

«En jente i klassen vår forsvant for en ukes tid siden,» sa Cursa.

«Forsvant?»

«Hun kom aldri hjem etter at hun hadde vært på sjakk-trening.»

«Og det er ingen som vet hva som har skjedd med henne?» spurte jeg. Cursa så på Alhena, som trakk et gresstrå opp fra bakken og rev det fra hverandre, centimeter for centimeter.

«Jeg synes ikke vi skal skremme Stella med en gang,» sa hun til slutt.

«Hva er det dere snakker om?» spurte jeg.

Det ble Cursa som til slutt sa noe. «Over hele verden har det lenge vært et behov for å få ned befolkningstallet,» begynte hun. «Vi er for mange, rett og slett. Storkoalisjonen har gitt alle land ordre om å redusere.»

«Og det er derfor folk ofrer seg,» sa jeg. «Det er derfor de kommer til Enkebyen eller andre administrasjonssentre.»

«Ja, men det er bare en liten del av det,» sa Alhena. «Det finnes dem som mener at det må helt andre tiltak til. At ting må skje raskere.»

Jeg visste at det ikke lenger var lov å få mer enn ett barn per familie. At man også måtte være gift før man kunne få barn. Jeg spurte om det var dét jentene tenkte på.

Cursa ristet på hodet. «Noen mener at jenter og kvinner er årsaken til mye av det som har gått til helvete her på jorden.»

Jeg rynket pannen. «Fordi det er vi – kvinnene – som har født alle disse menneskene,» la hun til.

Jeg sendte blikket fra den ene til den andre. «Dere tuller nå, håper jeg?»

Cursa ristet på hodet. «De mener det er legitimt å drepe oss.»

«For da kan vi ikke sette flere barn til verden,» supplerte Alhena.

Begge så på meg med alvorlige øyne.

«De mener menn har større rett til å leve enn kvinner, fordi det er de som er best rustet til å bygge opp samfunnet igjen. Det er de som er sterkest.»

«Så ved å ta livet av kvinner, så slår de to fluer i en smekk,» sa Cursa. «På kort sikt går befolkningstallet ned, og på lang sikt blir det færre kvinner til å føde.»

«Herregud,» sa jeg. «Har de ikke fått med seg at man må være to for å lage barn? At menn sånn sett er minst like skyldige eller ansvarlige, siden de kan lage barn så lenge de lever?»

Jeg hørte at jeg ropte. Cursa slo ut med hendene.

«Det er jo det vi også lurer på,» sa hun.

Jeg klarte ikke å si hva jeg tenkte, for det var bare kaos i hodet mitt.

«Så de vil utrydde oss?» spurte jeg til slutt. «Er det dét de er ute etter?»

«Ikke helt,» sa Cursa. «De vil bare at vi skal bli færre.»

«Vesentlig færre,» la Alhena til. «Og de tar bare jenter eller kvinner som kan få barn. De som har sterilisert seg eller er for gamle til å kunne få barn, kan fortsatt få leve.»

Jeg lurte på hvordan de kunne vite hvem som hadde sterilisert seg eller ikke, men så husket jeg mammas strekkode. De sju tallene.

«Men hvorfor kan ikke bare alle menn sterilisere seg?» ville jeg vite. «Det vil jo bli færre mennesker da også?»

«De har muligheten til det, selvsagt,» sa Cursa. «Og det pågår også i ganske stor skala rundt omkring. Men så lenge folk er i live, vil de trenge mat og vann. Og det er det jo ikke så mye igjen av rundt omkring.»

Jeg dro en hånd over hodet. Det var mye å fordøye på en gang. Cursa fortalte at likesinnede hadde organisert seg over hele verden, og at de bare ble flere. «Så det dere sier,» sa jeg og svelget hardt. «Er at det finnes sånne grupper her i Enkebyen?»

Alhena og Cursa så på hverandre. «Det er ting som tyder på at det har begynt her også, ja,» sa Alhena. «Gruppene, de … merker ofrene sine. Tegner en J på dem.»

«En J?»

«Med en strek over på midten, så det nesten ser ut som et kors,» sa Cursa.

«Et dødskors,» fullførte Alhena. «Det har dukket opp noen ofre med slike kors på seg her også.»

Vi ble stille en stund. «Står den J-en for noe?» spurte jeg snart. «J for jente, liksom?»

«Janus,» svarte Alhena. «De kaller seg Janus-gruppen, de som driver med dette tullet.»

«Janus,» sa jeg til meg selv. Jeg hadde hørt navnet før, men jeg klarte ikke å plassere det.

Cursa forklarte:

«Det er fra romersk mytologi. Janus er guden for alt som begynner og slutter. Det er han som har gitt navn til januar måned, for eksempel. Begynnelsen på det nye året. De som startet dette kvinnehatet, mener det er noe symbolsk riktig ved å se på det de gjør, som en ny start.»

«Hvis du ser et bilde av Janus,» skjøt Alhena inn. «Så har han som regel to ansikter – som vender i hver sin retning. Det ene hodet ser framover i tid. Det andre bakover.»

«Så noen har trodd de var jævlig smarte,» sa Cursa. «De har sett bakover og funnet ut hva problemet er. Oss. Jenter. Kvinner. Og så ser de framover ved å ta saken i egne hender.»

«Så barbarisk,» sa jeg.

«Folk trenger noe å tro på,» sukket Alhena. «Særlig når det ikke er så mye å tro på lenger.»

Jeg reiste meg og gikk noen meter bort fra dem. Lurte på om mamma og pappa visste om dette. Om jeg skulle fortelle dem det. Hva vi burde gjøre.

«Så hun jenta i klassen deres,» sa jeg og snudde meg mot dem igjen. «Dere tror hun er blitt tatt – og drept – av disse gærningene?»

«Vi har ingen beviser, selvsagt,» svarte Cursa. «Men … hun er ikke den eneste som bare er blitt borte de siste ukene.»

«Hvor mange er det snakk om?» spurte jeg.

«Fire,» sa Cursa.

«Som vi vet om,» sa Alhena. «Det er sikkert flere.»

«Men …»

Jeg slet med å få grep om tankene. «Men er det ingen som protesterer mot dette?»

«Jo da,» sa jentene i kor. «Det har vært noen,» fortsatte Alhena. «Men det har ikke hjulpet så mye. Og hva skal vi gjøre, egentlig?»

«Si ifra til Fredsstyrkene,» sa jeg. «Få dem til å sette inn ressurser på å stoppe disse gærningene.»

Cursa smilte overbærende. «Myndighetene er ikke så veldig interessert i å hjelpe oss,» sa hun. «Alle land er pålagt å redusere befolkningen med x antall prosent. Det tallet må de levere på. Så akkurat hvordan det skjer …»

Hun slo ut med hendene.

«Det blir ikke applaudert at folk tar saken i egne hender på den måten, men det blir ikke stoppet heller. Alt handler om tall nå for tiden. Statistikk. Vi må bli færre.»

Jeg ristet på hodet, kjente hvor mye jeg savnet Gravdal og det gamle livet. Jeg kunne gladelig bodd i telt, langt inne i det trange dalsøkket, hvis jeg bare kunne slippe å måtte forholde meg til hvordan det egentlig var fatt på jorden.

Men selv om jeg bare ville komme meg vekk fra Enkebyen så fort som mulig, ville det fortsatt være Janus-menn der ute som syntes det var greit å drepe jenter, kvinner, og som kanskje ikke ville bli straffet for det engang.

Jeg så på treningsområdet. Tenkte på hvor lett de hadde lagt meg i bakken, mennene som hadde overfalt meg kvelden før. Hvor tilsvarende enkelt Alhena og Cursa hadde banket dem opp etterpå. Hvor sterke og tøffe de var.

«Hva tenker du på?» spurte Alhena. Hun hadde reist seg og kommet bort til meg.

«Jeg tenker på trening,» svarte jeg og snudde meg mot henne. «Jeg vil at dere lærer meg hvordan jeg skal forsvare meg. Jeg trenger å lære meg hvordan jeg skal slåss.»

26

«Okei, Stærk med æ,» sa Alhena. «Få kjenne hvor sterk du er.»

Hun klappet hendene mot hverandre, før vi la oss helt ned, albuene i bakken, hånd mot hånd. Cursa sto over oss og smilte. Før vi i det hele tatt hadde begynt, kjente jeg at Alhena hadde mye mer kraft i armene enn meg.

Cursa ropte:

«Tre, to, en – gå!»

Jeg tok i alt jeg hadde. Alhena bare så på meg mens armene våre sto bom fast. «Har du begynt?» spurte hun ertende. Jeg lukket øynene og bet tennene sammen. Så la Alhena på litt ekstra krefter, og hånden min traff gresset, hardt. Kampen var over.

«Seriøst?» spurte Alhena. «Ga du bånn gass nå?»

Jeg skar grimaser. Hun så opp på Cursa.

«Jeg skjønner at vi har litt å jobbe med her. Vi må bygge opp litt ren styrke først. Så kan vi terpe teknikk etter hvert.»

Jeg reiste meg og børstet vekk litt støv og skitt.

«Hvordan har dere lært dere alt dette?» spurte jeg.

«Faren min,» sa Cursa. «Han drev med kampsport før i tiden.»

«Gjør han ikke det lenger?»

«Nei,» sa Cursa og senket blikket. Hun fikk også en lavere stemme da hun sa: «Han ble drept under krigen. Det er bare mamma og meg nå.»

Da jeg gikk hjemover den kvelden, gjorde det vondt i hele kroppen. Jeg hadde mistet tellingen på hvor mange sit-ups og push-ups jeg hadde tatt. Jeg hadde ikke klart en eneste kroppsheving.

Men jeg likte smerten. Den var min egen, og den hadde en hensikt. Den skulle gjøre meg sterkere. Hardere. Tøffere. Den kvelden la jeg meg, lemster og støl i muskler jeg ikke hadde brukt før. Jeg tenkte på Cyto, på hva han gjorde. Om jeg kom til å få se ham igjen.

En gang utpå natten våknet jeg av stemmer. Mamma og pappa, som kranglet. Jeg ble raskt våken. Til å begynne med hørte jeg ikke et ord av hva de snakket om. Så:

«Du var ikke der. Jeg hadde ikke tid til å …»

«Jeg hadde klart å få med meg et bilde,» protesterte hun.

«Vi måtte komme oss ut. Fort.»

«Jeg hadde klart det likevel. Jeg hadde prioritert det!»

«Det er lett for deg å si,» sa pappa. «Og uansett om jeg hadde klart få meg med hele fotoalbumet, så ville også det ha blitt stjålet. Jeg ville hatt det i sekken, og den tok de.»

Det ble stille en liten stund, men jeg hørte at mamma gråt.

«Hva om jeg glemmer hvordan han så ut?» spurte hun. «Hva om jeg ikke husker alt han pleide å si og gjøre da han var liten?»

Vi hadde aldri vært bestevenner, Sirius og jeg, men vi hadde heller ikke vært uvenner. Bare … glad i hverandre, på vår måte. Han var tre år eldre enn meg. Alltid bøllete, sjefete, kranglete, særlig mot mamma. Men pappa turte han aldri å si imot. Da gjorde han alltid som han fikk beskjed om, med en gang. Hva han egentlig hadde tenkt å gjøre med livet sitt, hadde jeg ikke hatt noen anelse om, helt til han ble innkalt til forsvarstjeneste en dag, og dro.

Jeg ble liggende og lytte til lydene som etter hvert døde ut i det nye huset. Pappa og mammas ord som ble mer og mer kraftløse. Hun som la seg først. Pappa som kom subbende litt senere. Duringen fra veggen da han etter hvert begynte å snorke.

Tidlig neste morgen sto jeg opp sammen med dem. Begge skulle på jobb.

«Hva skal du gjøre i dag, da, jenta mi?» spurte mamma og prøvde å virke normal og blid, men jeg så at heller ikke hun hadde sovet stort.

«Jeg skal på skolen,» sa jeg.

Foreldrene mine stoppet å tygge. Jeg fortalte om de nye venninnene mine, og at moren til Cursa skulle snakke med rektoren. Hun mente det kunne være lurt av meg å bare møte opp. «Så blir det vanskeligere for rektoren å si nei.»

«Men … det er jo helt fantastisk!» sa mamma gledesstrålende. Pappa la også en hånd på armen min. Jeg trakk den til meg.

«Hvordan var første dag på jobb?» spurte jeg ham.

«Interessant, for så vidt,» svarte pappa og tok en bit av brødet mamma hadde bakt kvelden før. «Jeg var ute på patrulje for det meste. Prøvde å bli bedre kjent med byen.»

«Møtte du Grugl?»

Pappa ristet på hodet.

«Han bor ikke her.»

Jeg så opp på ham.

«Han bor i Den Hvite Byen,» fortsatte pappa. «Men han kommer på kontoret hver dag for det.»

«Jeg tipper han kjører en fin bil.»

«Det vet jeg ingenting om,» sa pappa. «Jeg har ikke …»

«Du synes ikke det er problematisk å jobbe for en sånn fyr?»

«En sånn fyr … hva mener du? Du har ikke møtt ham.»

Sant nok, men Alhena og Cursa hadde fortalt meg litt om ham mens vi trente i går ettermiddag. Grugl likte å se på seg selv som byens frelser, en stor velgjører, som bare hadde vår framtid i tankene, også når han la seg om kvelden i sine sateng-lakener. Ifølge jentene hadde han ikke engang en strekkode. Når vaktene så ham komme, vinket de ham bare forbi. Han var visstnok også unntatt alle regler for hvor mye mat og drikke hver og en hadde lov til å konsumere.

Jeg reiste meg, var ikke sulten lenger. «Hvor skal du?» spurte pappa.

«Skolen,» svarte jeg.

«Skal jeg kjøre deg?»

«I en bil det står P utenpå?» spurte jeg. «Nei takk. Jeg går heller.»

28

Det var ikke vanskelig å finne Orwell skole, midt på 14. aveny og 7. gate. Som avtalt møtte jeg Alhena og Cursa utenfor.

Alhena slo meg vennskapelig på skulderen. Jeg stønnet og skar en grimase. Jentene lo. «Bare vent til i morgen,» sa Cursa. «Du kommer til å være enda mer støl da.»

Skolen så ut som et fengsel. En stor port der alle som ville inn, først måtte skannes. På meg lyste det rødt.

«Det er fordi hun ikke har skoleplass ennå,» forklarte Alhena til vakten. «Det ordner seg i løpet av dagen.»

Hun blunket til vakten, som kikket lenge på meg, før han omsider slapp meg inn. Da vi hadde gått noen meter fra porten, sa Alhena:

«Jeg tror han er litt forelsket i meg.»

Jeg lo.

Orwell skole var et murbygg i tre etasjer. Gården utenfor hadde en basketballbane og noen benker elevene kunne møtes ved, et skur man kunne stå under hvis det regnet eller var altfor sterk sol. Jeg anslo at det var kanskje 100 elever der. Jeg merket at jeg vakte oppsikt der jeg kom gående midt mellom Cursa og Alhena. Jeg skulle ønske jeg hadde litt kulere klær på meg. Jeg hadde ikke hatt mulighet til å skaffe meg noen nye ennå, hadde bare funnet en bukse i et av skapene i huset, og en topp det ikke luktet altfor ille av.

Cursa og Alhena tok meg bort til tre gutter som sto utenfor inngangen til skolebygget. Introduserte meg først for den høyeste av dem, en gutt med halvlangt, mørkt hår. «Dette er Giga,» sa Alhena. «Egentlig heter han Leon, men det er det ingen som kaller ham.»

De andre lo.

Giga hadde et forsiktig smil, også da hånden min forsvant i hans store. Jeg flyttet blikket til en lavere gutt som så ut som han ikke hadde gjort noe annet enn å trene hele livet. Han svulmet av muskler.

«Dette er Ælgar,» sa Alhena. «Trenger du noen til å slå igjennom en vegg, så er Ælgar mannen.»

«Ikke si mannen. Han er bare en gutt.»

Gutten ved siden av, som protesterte, hadde lyse krøller og isblå øyne. Han hadde en rask, trillende latter, også etter at Ælgar hadde plantet et knyttneveslag i skulderen hans.

«Idjus,» sa han og trakk fram hånden. Det var en hast over bevegelsene hans. Som om han aldri klarte å stå i ro.

«Dette er Stærk med æ,» sa Alhena. «Men hun har hørt alle vitsene før, sier hun, så …»

«Stella,» sa jeg. «Jeg heter Stella.»

Det ringte inn, og de nye vennene mine tok meg med til klasserommet uten å ta veien via rektors kontor først.

«Vi sier bare at du er på besøk,» sa Alhena. «Det går sikkert fint.»

Klassen besto av 15 elever, meg inkludert. Alle de andre elevene så på meg da jeg satte meg ved den eneste ledige pulten. Det føltes som om jeg hadde stjålet noe. Satt meg på en hellig stol eller noe.

Læreren, en lang, tynn mann med rufsete, mørkebrunt hår, kom inn i klasserommet. Fra jentene visste jeg at han het Antoph. Han oppdaget meg med en gang og rynket på nesen.

«Har vi fått en ny elev i klassen?» spurte han. Alhena tok ordet og forklarte hvorfor jeg var der. Læreren tok noen skritt nærmere og så på meg. Først var jeg ikke sikker på om han skulle kaste meg ut eller hva, men han bare studerte meg med et nøytralt blikk.

«Få høre, hvem er du – fortell oss om deg selv,» ba han.

Jeg holdt meg til det mest sentrale, hva jeg het, hva foreldrene mine het, og at jeg hadde hatt en bror som het Sirius. Jeg fortalte også kort hvordan vi hadde kommet til Enkebyen.

«Sirius,» sa læreren. «Og så het du Stærk til etternavn, sa du?»

«Stærk med æ,» la Idjus til med et smil. Jeg så opp på læreren, som så ut til å ha falt i tanker.

«Vel,» sa han til slutt. «Du får sitte stille. Følge med. Så skal vi se om vi ikke kan få deg inn i klassen på ordentlig etter hvert.»

Ælgar, Idjus og jentene så på meg med et smil. Giga sa fortsatt ingenting, men jeg tror han smilte også.

29

Så snart skoleplassen min ble bekreftet – det tok noen dager – havnet jeg inn i en rutine som ikke var så veldig annerledes fra den jeg hadde hatt hjemme. Jeg sto opp, spiste, dro på skolen, kom hjem. Spiste igjen. Gjorde lekser. La meg. Pengene mamma og pappa tjente, brukte de til å kjøpe basisklær og litt ekstra å spise. Sakte, men sikkert bygde vi oss et liv igjen.

Alt det normale fikk meg innimellom til å tenke på dem der hjemme i Gravdal. Ursutha, Cytos tante, alle de andre. Ofte tok jeg meg i å tenke på hva de gjorde i akkurat samme øyeblikk. Hvordan elven så ut nå. Om de hadde funnet noen av de døde, fått dem i jorden.

Det nye i tilværelsen var at jeg annenhver dag, etter middag, dro til Alhena og Cursas bakgård for å trene. Samtidig prøvde jeg å gjøre meg kjent med byen vi bodde i. Jeg dro ned til havnen, både alene og sammen med jentene. Hver gang ble jeg like forferdet over å se alle båtene, soldatene som sto på bryggen og avviste de fleste som ville inn, noen ganger med vold, andre ganger med trusler om det.

Vi gikk turer langs kysten, på trapper og stier som var laget til blant de skarpe klippene som stakk ut mot vannet. Overalt så vi folk som forsøkte å fiske, selv om sjansen for å få noe, var små. På klare dager – været vekslet hele tiden, og det regnet ofte – kunne vi skimte de kunstige byene som fløt langt der ute i havet. Jeg hadde bare sett bilder av dem – høye boligblokker på gigantiske modulplattformer der hver og en av dem i utgangspunktet skulle ha plass til 50.000 mennesker. Jeg håpet jeg fikk se dem på nært hold en gang.

Kyststien gikk også inn mellom busker og trær som duftet sterkt av sevje. Det var den vakreste delen av byen; benker der man kunne sitte og bare nyte utsikten, slappe av og lese en bok, enten i skyggen eller i solen. Hvis man klarte å se bort fra alt som foregikk bare noen bølgeskvulp bortenfor.

Jentene lærte meg om de ulike sektorene i byen, hvilke folkeslag som bodde hvor, hvem som var uvenner med hvem og hvilke områder – særlig sektor 20, 23 og 28 – det var lurt å holde seg unna. Med jevne mellomrom var det tendenser til opptøyer her og der, både på grunn av folk som ikke likte hverandre, men også på grunn av matmangelen. Ved ett tilfelle, på en av de andre matstasjonene i byen, hadde soldatene brukt tåregass for å fjerne de som protesterte mot at de fikk for lite mat. Det var et utbredt hat mot Grugl, magistraten, og Fredsstyrkene, noe som gjorde at jeg ikke sa et ord om at pappa jobbet for dem.

Den største forandringen i hverdagen var likevel Den Sosiale Troverdighetsindeksen, forkortet til DST, populært bare kalt Svartelisten. Ved å følge lover og regler, ved å oppføre seg så riktig og så snilt som mulig, fikk man poeng. Klaget man på reglene eller gjorde motstand mot soldatene som forsøkte å håndheve dem, fikk man fratrekk. Det samme gjaldt hvis man ikke betalte regningene eller eksempelvis kjørte på rødt lys. Så man noen som brøt reglene, derimot, og sa man ifra om det til myndighetene, ble man belønnet med plusspoeng.

Det var det de hvite boksene overalt ble brukt til. Folk gikk inn og meldte fra via en skjerm som var direkte koblet opp til Magistratens og Fredsstyrkenes kontorer. Og over oss virret dronene. Til alle døgnets tider.

Svartelisten førte til at folk flest var ekstremt forsiktige med alt de gjorde. De kastet ikke søppelet fra seg i gatene. De kranglet ikke med naboen så andre hørte det. De kjøpte ikke store mengder alkohol, redde for at noen som jobbet på butikken eller var der samtidig, skulle legge merke til det og sende inn en bekymringsmelding. Fikk man mange minuspoeng, stilte man svakere hvis man søkte på jobb. Noen kunne til og med miste jobbene sine hvis DST-profilen deres ikke passet overens med bedriftenes krav.

For meg hadde det ikke så mye å si – jeg hadde ikke fylt 18 ennå – men mamma og pappa snakket mye om det. Sa at et samfunn hadde vokst fram der alle skulte på alle, på jakt etter noe de kunne si ifra om – slik at de selv havnet i bedre posisjon til å skaffe seg fordeler. Det var umulig å stole på noen. Hvem som helst kunne tyste.

Ville man vite hvordan man lå an på indeksen, kunne man gå til en hvilken som helst DST-boks og få koden sin skannet. Da så man umiddelbart hvor man lå på listen. Hvilke privilegier man fikk dersom man lå på topp ti, var hemmelig.

Det som plaget meg mest, var at jeg ennå ikke hadde sett eller hørt noe til Cyto. Jeg angret på at vi hadde vært så raske med å finne teltplassen da vi kom til Enkebyen. Byen gikk helt opp til 123. gate, og mange av dem hadde lange sidegater. Hvis Cyto hadde kommet seg inn, måtte jeg lete etter ham blant halvannen million mennesker. Jeg savnet ham. Håpet han savnet meg også. At han tenkte på meg av og til.

Den beste forandringen, for min del, var at jeg gradvis ble sterkere og tøffere. Fra ikke å ha klart en eneste kroppsheving den første dagen, klarte jeg to stykker bare én uke senere. Etter enda en uke hadde jeg doblet antallet ytterligere. Jeg følte meg bedre rustet til å stå imot, skulle noen angripe meg igjen. Men fortsatt la jentene meg i bakken som om jeg ikke veide noen ting. Fremdeles hadde jeg mye å lære.

30

En lørdag inviterte jentene meg på overnatting. Etter at vi hadde trent og spist litt, satt vi ute i treningsområdet og pratet, lo og tøyset. Giga, Idjus og Ælgar var også der. Den nye gjengen min gjorde at jeg for alvor begynte å like meg i Enkebyen.

Etter at det hadde blitt mørkt, og Alhenas foreldre hadde lagt seg, tok Ælgar fram en flaske med et gjennomsiktig innhold, som han sendte rundt. Det var ikke vanskelig å skjønne at det var alkohol. Alle som smakte, skar grimaser etterpå. Da det var min tur, sniffet jeg oppi den først, før jeg tok en liten slurk. Jeg begynte å hoste.

«Herregud,» sa jeg. «Hva er det der?»

Det smakte råtten potet med kniver i.

«Bare noe faren min har laget,» sa Ælgar. «Han har haugevis av flasker.»

Brennevinet fikk meg til å tenke på Gravdal, på hvordan folk drakk noe liknende som gjorde dem sinte og aggressive. Da flasken kom tilbake, takket jeg nei.

Idjus tok etter hvert fram en pakke med røyk og fyrte opp en sigarett. Det tok ikke lang tid før jeg kjente igjen lukten. Det var den samme jeg hadde kjent på Abyss, det rare utestedet, den første kvelden i byen.

Jeg spurte hva slags røyk det var.

«De kaller det Oblivion,» sa Idjus. «Sug i deg én sånn, og du kjenner ingenting.»

Han lo fort og trillende, før han smilte videre og tok et dypt trekk. Langsomt lot han røyken sive ut gjennom leppene og neseborene. «Vil du ha?» spurte han.

Jeg ristet på hodet.

«Vil du ha en demonstrasjon, da?»

Jeg så på de andre, med ett usikker. Før jeg rakk å svare, reiste han seg og la fra seg sneipen. «Kom igjen,» sa han til meg. «Slå meg. Så hardt du klarer.»

Han gjorde en kom-igjen-bevegelse med hendene. «Midt i ansiktet eller andre steder. Spiller ingen rolle.»

Idjus gjentok bevegelsen, men bare med den ene hånden denne gangen. De andre egget meg til å reise meg, så jeg gjorde det. Gikk litt nærmere. Så ham inn i de knallblå øynene, la merke til at pupillene var mørke og store som klinkekuler.

Så slo jeg ham i brystet. Idjus tok et lite skritt tilbake. De andre lo.

«Du må slå hardere enn det,» sa Cursa.

Jeg tenkte på treningen, boksingen, hvordan Alhena alltid hadde sagt at jeg måtte fullføre slaget, fortsette bevegelsen, også etter at knokene hadde fått kontakt med målet. Så jeg siktet meg inn på kjeven hans, og slo, litt hardere enn jeg hadde tenkt.

Idjus datt bakover. Bare falt sammen. Jeg kjente det i knokene, men ristet det av meg. De andre jublet, klappet. Jeg gikk bort til ham og så ham ligge der, lettere omtåket. Men han skar ingen grimaser.

«Bra treff,» sa Alhena bak meg. «Du lærer fort, Stella.»

Jeg strakte ut en hånd for å hjelpe ham opp. Men Idjus ble bare sittende. Så tok han fram en sprettkniv. Foldet ut bladet med et klikk og løftet blikket mot meg. Sittende på bakken la han bladet på tvers av armen, like over bicepsmuskelen, og lot kniven gli over huden.

«Men for faen, Idjus,» sa Ælgar bak meg.

«Kutt ut,» sa Cursa. «Hva er det med deg?»

Men Idjus hørte ikke etter. Bare så på meg uten å skjære en eneste grimase, viste ingen andre tegn til at han syntes det var vondt heller.

«Han bare tøffer seg,» sa Alhena.

«Veldig tøft,» sa Ælgar – i farten var jeg ikke sikker på om han mente det eller var ironisk. Så var Idjus ferdig. Blodet silte ned langs armen, og han reiste seg, fortsatt litt ustø etter slaget jeg hadde gitt ham.

«Vil du smake?»

«På hva da – blodet ditt?»

«På røyken.»

«Nei takk,» sa jeg.

«Stella har lært å like smerte,» sa Alhena.

Jeg snudde meg mot henne og smilte.

«Du vet at det der kommer til å gjøre vondt i morgen?» spurte jeg. Idjus så ikke ut til å ha tenkt på akkurat det.

«Dop gjør deg dum,» sa jeg.

«Jeg synes du skal slå ham en gang til,» sa Cursa.

«Hvorfor det?» spurte Ælgar.

«Fordi han er en idiot.»

Med unntak av Idjus’ underlige oppførsel, var det en fin kveld. Jeg skjønte at Ælgar likte meg, for han satte seg alltid ved siden av meg, uansett hvor jeg flyttet meg. Men han var ikke min type. Jeg var fortsatt ikke sikker på hvordan min type egentlig var. Bortsett fra en som var snill, smart. Omtenksom. Giga sa fortsatt ingenting, med mindre han ble spurt om noe. Og selv da hadde han lite å komme med.

Det hadde begynt å bli lyst igjen da Alhena med ett sa: «Det er lørdag i dag, sant?»

«Det var lørdag,» sa Ælgar. «Nå er det søndag.»

Alhena tenkte seg om i noen øyeblikk. Så sa hun:

«Kom.»

«Hva er det?» spurte jeg.

«De er snart oppe.»

«Hvem da?»

«Vent, du skal snart få se.»

Vi tok oss ut i gatene, som var kaldere enn Alhenas og Cursas bakgård. Det var mer luft i bevegelse. «Hvor skal vi?» spurte jeg.

«Bare vent,» sa Alhena. Jeg fulgte etter. De andre løftet blikket mot himmelen.

«Magistratet vil ikke at folk skal være ute om nettene,» sa Cursa. «Mellom klokken 22 og 06. Ser dronene oss, får vi minuspoeng. På Svartelisten. Eller … ikke vi, da, for vi er under 18, men foreldrene våre. For dårlig oppdragelse.»

Jeg ville snu med en gang, men de andre var ikke til å stoppe. «Det går fint, Stella,» ropte Ælgar. «Du er med oss nå, vi passer på deg.»

Jeg følte meg alt annet enn trygg, men de andre var samkjørte og hadde full kontroll. Så de en drone, løftet de bare en hånd i været, og så stoppet alle og trakk seg inn i et smug eller en sidegate. Lå i dekning til dronen hadde passert.

Vi skulle til stranden, en stripe på kanskje 500 meter som var så godt som umulig å ta seg inn til med båt, fordi en trang molo var satt opp ikke langt fra land. Kunstige, spisse steiner var også festet til havbunnen, slik at de som prøvde å ta seg inn, ødela båtene. Det hadde visstnok skjedd et par ganger.

Vi satte oss på en dyne av sand, delvis dekket av høye sivstrå. Havet, stille på innsiden av moloen, skylte dovent og rytmisk mot land, som en evig, våt klokke. Jeg hadde alltid elsket havet, selv om vi hadde bodd langt unna det. Det store uendelige. Jeg ble alltid så stille inni meg. Uansett hva Alhena ville at vi skulle der ute, midt på natten, var jeg glad for at vi hadde gått dit. Jeg hadde ventet å se båter som patruljerte, fram og tilbake, men akkurat nå var vi alene.

Vi hadde sittet der i kanskje et kvarter da Cursa sa:

«Se.»

Hun gjorde et nikk med hodet. «Der kommer den første.»

«Den første» var en mann som var kledt i svart, fra topp til tå. På avstand så han skummel ut, men han så ikke ut til å ense oss; han gikk bare i retning vannet.

«Er det han vi venter på?» spurte jeg.

«Blant andre,» svarte Alhena.

Jeg fulgte ham med blikket. Så stoppet han. Stilte seg opp med litt avstand mellom føttene. Hendene ned langs siden.

«Hva er det han driver med?» spurte jeg.

«Bare følg med.»

Ingenting skjedde.

Ingen verdens ting.

Mannen bare sto der og stirret ut over havet. De neste minuttene holdt han seg på akkurat samme sted, med akkurat det samme blikket ut mot bølgene. Uten å røre på seg.

«Se,» sa Cursa. «Der kommer nestemann.»

«Og nestemann,» sa Alhena og gjorde et nikk og speidet på noe bortenfor meg. To til kom gående ut på stranden, men de gikk ikke sammen. Begge hadde på seg svarte klær. Ingen av dem sa noe til hverandre heller – til det var de for langt unna. De kommuniserte ikke med den første som hadde kommet. Men de gjorde nøyaktig det samme som ham. Stilte seg opp og skuet ut over havet.

«De gjør dette hver søndag morgen,» sa Alhena etter hvert med stille, tankefull stemme. «Vi kaller dem bare for Saltstøttene.»

«Saltstøttene,» gjentok jeg og smakte litt på ordet. «Hvor mange er de?»

«Ti–femten stykker, kanskje. Men de blir stadig flere.»

«Og de bare står der?» spurte jeg.

Cursa nikket.

Snart hadde det kommet enda flere. Jeg sendte blikket nedover stranden og oppover igjen. Det var litt av et syn – mange, svarte streker som så ut til å stå opp av sanden. Som lakrispinner. Det føltes som om vi var med på noe stort og rart, men hemmelig. Det var et underlig fellesskap.

Jeg la meg helt ned etter hvert og stirret opp på himmelens gradvis lysere farger. Tenkte litt på hvor mange rare mennesker det var i denne byen, i denne verdenen. Bortenfor meg satt Idjus og masserte kjeven. Giga satt og tvinnet tuppene av håret. Ælgar klemte på brystmusklene, gjespet av og til. Jentene virket fullstendig avslappet der de lå ved siden av hverandre og så opp på stjernene, som var framme akkurat i natt.

31

Byen hadde så smått begynt å våkne da vi begynte på hjemturen, trøttere enn jeg kunne huske å ha vært på lenge.

Jeg var på vei gjennom et industriområde, i retning av mitt eget hjem og min egen seng, da tre biler med P på panseret, som hadde parkert ved fire grønne containere, fanget oppmerksomheten min. Lokket på en av dem var åpent. En mann i hvit drakt sto på en gardintrapp og tittet nedi. Rundt bilene hadde det samlet seg andre som også var ute og luftet seg så tidlig om morgenen.

«Hva er det som har skjedd?» spurte jeg. Ingen rundt meg svarte. Jeg gikk bort til en eldre dame og gjentok spørsmålet. Først så hun på meg som om hun ikke visste om hun turte å si noe. Så hvisket hun, med skjelvende stemme:

«Det ligger en død kvinne oppi der.»

Jeg snudde meg mot containeren. «Det var jeg som fant henne,» sa den gamle kvinnen. «Jeg skulle bare kaste noen gamle papirer. Og så …»

Hun snudde seg vekk.

«Vet du hvem det er?» spurte jeg da hun fikk summet seg litt. «Kjente du henne?»

Hun ristet på hodet. «Men hun kan ikke ha vært mer enn 25 år. Og så hadde hun en stor J midt i pannen.»

Drapet ble det store samtaleemnet da vi møttes på skolen neste dag. I samfunnsfagtimen tok vi det opp med Antoph.

«Vet du hvor mange kvinner som er blitt drept her i byen det siste året?» spurte jeg. Læreren vår trakk litt på det.

«Vanskelig å si,» svarte han til slutt.

«Vanskelig å si?» protesterte jeg. «Er ikke det ganske lett å finne ut? Står det ikke i avisen, for eksempel?»

Antoph ristet på hodet. «Grugl vil ikke at innbyggerne skal lese krimstoff.»

«Levram Mix skriver bare om katter som har satt seg fast i et tre» sa Ælgar. «Eller hvem som har byens største gresskar.»

Det ble stille.

«Hvis det er sånn at folk dreper kvinner her i byen, bare fordi de er kvinner, så må jo noen si ifra,» sa jeg. «Gjøre noe. Ta opp kampen eller noe.»

«Hvordan mener du det skulle foregått?» spurte læreren.

«Jeg … vet ikke.»

«Jeg tror på vold,» sa Alhena. Først trodde jeg hun tullet, for flere lo, men jeg så at hun mente hvert ord. «Jeg tror på væpnet kamp. Hvis menn der ute tror det bare er å drepe oss, uten at vi gjør motstand, så må de tro om igjen.»

«Jeg er med,» sa Cursa.

«Men hvis det finnes folk som har organisert seg her i byen,» sa jeg. «Med tanke på å ta livet av jenter, så går det vel an å ha et møte for å bli enig om å gjøre motstand eller … et eller annet. Ha selvforsvarskurs?»

Jeg så på Alhena og Cursa.

«Det er ikke lov med møtevirksomhet,» sa Antoph. «Verken organisert eller uorganisert. Det kan fort bli motstandsgrupper av sånt. Det er i hvert fall sånn Grugl tenker.»

«Så da er det ingenting vi kan gjøre?»

Jeg fikk ingen svar.

Etter timen stoppet Antoph meg på vei ut av klasserommet. «Jeg ser at Janus-gruppen engasjerer deg,» sa han.

«Jeg skjønner ikke hvorfor det ikke engasjerer flere,» sa jeg.

«Hvordan mener du vi skal bli færre, da?» spurte han. «På jorden. Vi er fortsatt for mange. Det vet alle.»

Jeg tenkte. Grundig og lenge.

«Jeg vet ikke,» sa jeg.

«Nettopp,» sa Antoph. «Det er ingen som vet hva vi skal eller bør gjøre. Og da tyr folk gjerne til de enkleste løsningene.»

«Det høres nesten ut som du støtter dem.»

Han smilte, fort. «Tro meg, det gjør jeg ikke.»

Han skulle til å si noe, men stoppet seg selv. «Hvordan er det med familien?» spurte han isteden. «Hvordan har dere funnet dere til rette?»

«Greit,» sa jeg bare. «Vi prøver å gjøre det beste ut av det.»

«Men det er kanskje ikke så lett med tanke på … broren din?»

Jeg så på Antoph, syntes det var en rar ting å si. Med unntak av den første dagen på skolen, hadde vi aldri snakket om Sirius.

«Nei, vi savner ham, så klart,» sa jeg.

Læreren så ut til å tenke på noe i en stund. Så sa han:

«Jeg har en ny time snart. Jeg må komme meg av gårde.»

Så smilte han og gikk.

32

Da jeg kom hjem, sto døren til huset vårt åpen. Både mamma og pappa var i utgangspunktet på jobb, men det første jeg tenkte, var at en av dem kanskje var tidlig ferdig, eller bare var hjemom en rask tur. Først da jeg skrittet inn i gangen og så at verken jakkene eller skoene deres var der, tenkte jeg at noen kunne ha brutt seg inn. At de kanskje var der fremdeles, på jakt etter mat, vann eller noe de kanskje kunne selge.

Jeg listet meg varsomt da jeg gikk videre inn og spisset ørene. Lyder fra kjelleren. Skritt over gulvet, noe tungt som ble flyttet. Jeg vurderte om jeg skulle snu og løpe ut igjen, få tak i noen som kanskje kunne hjelpe meg, men i neste øyeblikk knaket det i gulvet under meg. Jeg bannet. Stoppet.

Det ble stille i kjelleren.

Så: Skritt i trappen.

Jeg kunne fortsatt ta beina på nakken, men jeg tenkte på alt jeg hadde lært av Alhena og Cursa, og gjorde meg klar. Lukket øynene. Konsentrerte meg. Prøvde å få kontroll over pusten. Knyttet nevene og tenkte på hvordan jeg skulle slå overraskende og hardt til, ikke vente på et motangrep, bare fortsette helt til jeg var sikker på at motstanderen var nøytralisert og fortrinnsvis lå nede.

Kjellerdøren gikk opp.

Føtter mot stuegulvet, tunge.

Det var en mann.

Han kom nærmere. Jeg tenkte på hvor jeg skulle slå først, hode eller mage, om jeg skulle bruke beina også, treffe ham i skrittet slik at det ble vanskelig for ham å stå oppreist – Cursas favoritt-manøver. Jeg holdt pusten mens han kom nærmere. Han var bare et par meter fra meg.

«Stella?»

Grunnen til at jeg ikke kjente igjen stemmen med en gang, var at jeg ikke hadde regnet med å høre den, der, men da jeg tok et skritt ut fra mitt skjulested bak stueveggen og så Cyto bare halvannen meter fra meg, gispet jeg og smilte, før jeg ropte navnet hans og kastet meg rundt halsen hans. Cyto grep tak i meg og klemte meg tilbake. Jeg ble så glad at jeg kysset ham på kinnet og klemte ham på nytt, før jeg innså hva jeg hadde gjort og småflau skjøv meg ut fra ham.

«Hva … i alle dager gjør du her?!» ropte jeg.

«Jeg møtte moren din,» sa han. «I går morges. På utsiden. Hun var på vei til jobb.»

«Men …»

«Hun sa det var behov for ekstra mannskap på sykestuen, så hun ba meg bare bli med. Jeg har jo litt erfaring fra felten,» sa han. «Fra krigen, med å fikse små og store skader, og hun hadde hørt hva vi gjorde med fingrene til Rhygrim, så hun snakket med sjefen der og …»

Han slo ut med hendene. «Vips, så hadde jeg jobb.»

Han smilte bredt. «De er ikke så nøye med formell utdannelse, og det er ikke all verdens lønn heller. Men det er arbeid. Et sted å starte. Jeg er litt altmuligmann foreløpig, da,» fortsatte han. «Jeg bærer og fikser og hjelper til der jeg kan. Jeg begynte i går.»

Han smilte bredt. Herregud, så fin han var når han gjorde det.

«Men hva gjør du her?»

«Moren din sa dere hadde et ledig rom i kjelleren, og at jeg kunne bo der så sant det var i orden for Magistratet.»

«Og det var det.»

Han slo ut med hendene. «Moren din gikk god for meg. Det lønner seg å kjenne noen.»

«Det er jo … fantastisk,» jublet jeg.

«Ja, det er veldig snilt av dere.»

Jeg lurte på om mamma hadde snakket med pappa om dette, og hva han eventuelt ville si. «Så … du har bodd på utsiden helt fram til nå?» spurte jeg bekymret. Han senket hodet og nikket.

«Det må ha vært helt forferdelig.»

«Ikke egentlig,» sa han og prøvde å smile. «Jeg er vant til å sove i telt. Og så ble jeg jo kjent med en del folk. Men det skal bli godt å spise noe annet enn de forferdelige feltrasjonene.»

Jeg smilte, hadde ikke lyst til å si at det ikke var så voldsomt mye bedre på innsiden. Jeg kunne ikke huske sist jeg hadde spist kjøtt.

Vi satte oss i sofaen. Jeg spurte om han visste hva som hadde skjedd med de andre fra hjembygda vår. Cyto fortalte at han hadde truffet på bakeren igjen. Birul hadde fått hyre i byen.

«En ettermiddag kom han ut til oss med brød, faktisk.»

«Det var snilt av ham,» sa jeg. «Har du sett noe til Dimmu og dem?»

Jeg hadde ikke ofret min klassekamerat en eneste tanke før nå.

«Jeg hørte at de hadde kommet seg til Den Hvite Byen,» sa Cyto.

«Hvordan i alle dager klarte de det?»

«Vet ikke,» sa Cyto. «De hadde kanskje litt penger.»

«Hva med Rhygrim, Chiara og Rosalina? Hvordan går det med dem? Har Rhygrim fått fikset fingrene sine ennå?»

Jeg håpet at han snart kunne begynne å sy igjen. Ut fra hva jeg hadde sett i gatebildet og i butikkene, var det et skrikende behov.

Cyto så på meg i noen sekunder, før han senket blikket.

«Rhygrim …,» begynte han. Stemmen forandret seg også. Ble stillere. Mer alvorlig. «Rhygrim, han … meldte seg frivillig,» sa Cyto. «Han ofret seg.»

«Of…»

Jeg la en hånd opp framfor munnen. «Hva … hvorf…»

Jeg fikk ikke fram hele spørsmålet. «Men …»

«Fingrene hans hadde grodd feil. De var kanskje ikke ubrukelige, men det ville bli vanskelig for ham å jobbe, i hvert fall på en god stund. Og så ble Rosalina syk, og de hadde ikke råd til medisiner. Så da … følte han ikke at han hadde noe valg.»

Tårene var der før jeg rakk å blunke dem vekk.

«Så nå har familien hans fått seg en bolig de også? I Enkebyen?»

«Jeg vet ikke helt hvordan det fungerer.»

Jeg tørket de fuktige kinnene og tenkte på de jævlene i skogen som hadde tatt alle tingene våre. Som hadde «skånet» Rhygrim, men ødelagt fingrene hans. Jeg knyttet nevene så hardt at knokene ble hvite.

«Men du vet at han har vært på Dødsfabrikken og …»

«Jeg vet bare at han dro inn for et par dager siden,» sa Cyto. «Jeg vet ikke om …»

«Kom,» sa jeg og reiste meg. «La oss se om vi kan klare å stoppe ham.»

33

«Stoppe ham?» spurte Cyto. «Hvordan mener du vi skal klare det?»

«Så langt har jeg ikke tenkt ennå,» sa jeg og åpnet døren. Cyto fulgte heldigvis etter; jeg hadde ikke lyst til å dra til Dødsfabrikken alene. Bare tanken på å gå inn de dørene, fylte meg med kvalme. Være et sted der folk sto i kø for å avslutte livene sine, se mennesker som ikke hadde en gnist av håp igjen i øynene.

Før, når jeg hadde tenkt på Dødsfabrikken, så jeg for meg at den skulle likne på konsentrasjonsleirene jeg hadde lest om. Murbygg med piggtråd, vakter som sto utenfor og passet på med våpen, piper det steg røyk opp fra, togstasjoner der mismodige folk ble losset av på vei mot endestasjonen. Skremte blikk, hissige hunder.

Eternity-klinikken, som den egentlig het, så mer ut som en toppmoderne forskningsanstalt. Det var en kritthvit bygning over to etasjer, med store vinduer det ikke var mulig å se inn gjennom, men som skinte skarpt i den sterke solen. Døren inn var av tykt glass, og med jevne mellomrom gled den til side når folk gikk ut eller inn. Logoen på døren – en stor E med et hjerte rundt – fikk meg til å tenke på noen drops bestemor pleide å gi meg på lørdager for lenge, lenge siden.

«Er det bare å gå inn?» spurte Cyto.

«Vet ikke,» svarte jeg. «La oss finne det ut.»

Vi beveget oss mot hovedinngangen. En mann i hvite legeklær kom ut. Han smilte overdrevent, før han tittet opp mot solen og trakk fram en pakke sigaretter. Jeg lurte på om det var Oblivion han skulle røyke, om det var slik han kom seg igjennom dagene.

På innsiden stanset vi på et hvitt gulv. Alt var hvitt, med unntak av resepsjonsskranken, som var knallrød. En dame med skinnende hvite tenner smilte. Håret var kortklipt, farget blondt og gredd i en streng sideskill. Det så ut som hårstråene satt klistret inntil hodebunnen.

Cyto og jeg så prøvende på hverandre, før vi langsomt gikk mot henne.

«Er dere her for å dø?» spurte hun med et bredt smil.

«Nei,» sa jeg fort. «Vi er her for å snakke med en som …»

Jeg visste ikke hvordan jeg skulle fullføre setningen.

Cyto overtok: «Vi har en venn her inne,» sa han. «Tror vi. Hvis han ikke allerede er …»

Heller ikke Cyto hadde de riktige ordene på tungespissen.

«Kan du sjekke om vennen vår er her inne fortsatt?» spurte jeg.

«Og hvis han er det … hva er dere ute etter?»

«Vi vil snakke med ham,» sa jeg. «Få ham til å ombestemme seg.»

Kvinnen smilte overbærende. «Beklager, det går ikke.»

«Hvorfor ikke?»

«Vi bruker masse tid og ressurser på hver enkelt kandidat. Folk kan ikke bare forandre mening – da ville dette blitt en lite effektiv butikk.»

«Butikk?» sa jeg. «Dere ser altså på dette som forretninger?»

«Selvfølgelig gjør vi det,» sa hun. «Det står litt mer om hva vi gjør her i denne brosjyren.»

Hun smilte igjen og rakte meg et glanset magasin hvor det var bilde av et flott hjem med utsikt over havet. «Gi familien din en framtid» sto det øverst i myke, rosa bokstaver. På bildet så vi bare ryggen til en mor som kjærlig holdt rundt sin datter.

Jeg bladde om til første side. En slags lederartikkel var ført i pennen av Grugl, byens magistrat, som forklarte hvorfor det var behov for en klinikk av denne typen, og hvor takknemlig han var, på menneskehetens vegne, for at det fantes folk som var villig til å ofre seg for at andre skulle få det bedre. Han brukte hedersord som «mot», «omsorg», «ære». Teksten i artikkelen var flettet rundt den omfangsrike kroppen hans. Grugl smilte takknemlig og varmt mot kameraet.

Jeg kikket raskt på de neste sidene, der «omplasseringen» – hvordan kandidatene skulle dø – ble beskrevet i større detalj og så nøytralt som mulig. Man går inn i et rom, setter seg i en behagelig, hvit stol, tar på seg en maske og velger hva slags luftmolekyler man ønsker å sniffe inn før man sovner. Det kan være duften av hav, lukten av den matretten man liker best, «eller kanskje din favorittblomst?». Man kan også velge et bilde eller en film man ønsker å se på før man sovner, som blir prosjektert opp på en skjerm. Familiens nye hus, et dyreprogram man liker ekstra godt, eller «slå følge med solnedgangen, inn i natten?». Brosjyren lovet at kandidatene ikke kjente noe annet enn velvære før de sovnet inn for godt. «Hvis du kunne velge hvordan du kunne dø – ville du ikke gjort det smertefritt? Ville du ikke ønsket å dø med et smil om munnen?»

«Det her er helt sjukt,» hvisket jeg til Cyto. «Man fyller ut et skjema, akkurat som om man skal bestille noe i butikken.»

Jeg kom til kriteriene. Reglene. Det var ikke opptil hver og en om de kunne få lov til å dø eller ikke. Ektefellen som ble igjen, måtte også ha ferdigheter eller kompetanse byen hadde behov for. Det var også et krav om at han eller hun måtte sterilisere seg, og de kunne heller ikke ha mer enn to barn – barn som fra puberteten av, måtte forplikte seg til å bruke prevensjonsmidler. Familien kunne også få en leilighet eller bolig et annet sted, hvis de heller ville det. Det fantes Eternity-klinikker i totalt sju byer, og alle var koblet opp mot det samme datasystemet. Leger, psykologer, sykepleiere og etterretningsfolk jobbet sammen for å ettergå opplysningene kandidatene oppga, slik at ingen skulle kunne jukse seg til fordeler.

Jeg ristet på hodet og rakte brosjyren til Cyto. Han bladde litt i den selv, før han smilte til kvinnen bak skranken og sa:

«Alt dette er vel og bra. Men kan du sjekke om vennen vår er her fortsatt?»

Kvinnen hadde sluttet å smile. «Som sagt, så …»

«Vi skjønner at vi ikke kan få ham med oss ut igjen,» sa jeg. «Vi vil bare ta farvel. Vi visste ikke engang at han hadde … bestemt seg for å bli … omplassert.»

Hun så opp på oss. Øyenbrynene skrånet. Over henne, oppunder taket, var to overvåkingskameraer posisjonert slik at de pekte rett ned mot oss. Det var fire andre kameraer bare i resepsjonsområdet, der en mørkhudet mann gikk langsomt fram og tilbake og stillferdig bonet det skinnende gulvet.

«Beklager,» sa hun. «Jeg kan ikke. Det er imot reglementet.»

Cyto så på meg. Jeg skjønte at han var i ferd med å gi opp. Kvinnen bak skranken løftet den ene armen opp til hodet og presset håret enda tettere mot hodebunnen. Bevegelsen fikk ermet på genseren til å gli ned så vidt, nok til at jeg fikk øye på strekkoden. De sju sifrene. De var ikke ferske, som mine, men de var heller ikke gamle, som Alhenas og Cursas.

«Hvor lenge har du vært her i byen?» spurte jeg.

«Eh, tre år og fire måneder,» sa hun.

«Har aldri noen du har vært glad i, blitt omplassert?»

Hun senket blikket og nølte noen sekunder, før hun sa:

«Jo.»

Jeg ventet på at hun skulle fortsette. «Broren min,» sa hun. «Han ofret seg for kona si og sønnen deres, nevøen min.»

Stemmen var stillere og mildere. Tristere.

«Hvis du ikke hadde fått tatt farvel med broren din … ville du ikke gjort det du kunne for å få det til?» spurte jeg. «Ville du ikke kommet hit selv og bedt på dine knær om du bare kunne få noen få minutter til, før det var for sent?»

Lenge satt hun rolig, som hun hadde gått inn i en transe. Så løftet hun haken og så på meg og på Cyto. «Hva heter han, denne vennen deres?»

34

Etter at Cyto hadde oppgitt Rhygrims navn og også stavet det for henne, gjorde kvinnen noen operasjoner på et kontrollpanel foran seg.

«Han kom inn for to dager siden,» sa hun. «Han skal omplasseres senere i dag.»

«Kan vi få lov til å besøke ham?» spurte jeg fort. «Vær så snill?»

«Besøk er ikke tillatt,» sa hun. «Ikke inne på rommene i hvert fall.»

Hun tenkte seg om i noen sekunder. «Dere kan kanskje få snakke med ham fra observasjonsrommet ved siden av. Vent litt.»

Hun trykket på en tast, tok på seg et headsett og ventet litt, før hun fikk kontakt med noen i den andre enden. «Kan du overta for meg i noen minutter?»

Hun så verken på Cyto eller meg mens hun ventet. «Okei. Tusen takk.»

Hun la på og så seg fort omkring. «Dette er egentlig imot reglementet,» hvisket hun. «På selve omplasseringsdagene er det ikke lov med kontakt overhodet, annet enn med de som skal foreta selve omplasseringen.»

Hun fortsatte, fremdeles med lav stemme: «Hvis noen skulle spørre, så er du her for å lage en reportasje for skoleavisen din. Om klinikken.»

Hun pekte på meg, før hun flyttet blikket til Cyto. «Og du er veilederen hennes. Det er tross alt død vi driver med her. Det kan vært tøft for en ungdom.»

Cyto og jeg så på hverandre og nikket.

«Tusen takk,» sa jeg.

«Vi må være raske,» sa hun. «Fem minutter, maks.»

Hun ordnet et midlertidig adgangskort til oss, og da avløseren hennes kom, hjalp hun oss inn gjennom en glass-sluse. Med hurtige skritt gikk hun mot en trapp som førte nedover og nedover. Da vi var nede på D-platået, ble vi geleidet inn gjennom en lang korridor der dører med tall på og en kortlesermekanisme på utsiden, fikk meg til å tenke på fengselsceller. D-101 ble snart til D-149. Tallet fortsatte å stige.

«Herregud, hvor mange er det her nede, egentlig?» spurte jeg Cyto. Han trakk bare på skuldrene og sa:

«Mange.»

Mot oss kom en mann iført helt hvite klær. Selv skoene hans var hvite. Han bar en perm under den ene armen. Da han passerte oss, sendte han meg et langt blikk. Jeg kjente pulsen øke. Når som helst regnet jeg med å høre stemmen hans, et spørsmål om hva vi gjorde der nede, hvor vi var på vei, men det kom aldri.

Snart låste kvinnen opp en dør det sto O-26 utenpå. Vi kom inn i et rom med et stort glassvindu, og et gigantisk kontrollpanel som var plassert inntil det samme vinduet. På den andre siden av glasset – et oppholdsrom, også det hvitt, med en seng, et toalett og en stor, flat skjerm som var festet på veggen. En stol sto midt i rommet.

Rhygrim lå på sengen med ryggen mot oss.

«Fem minutter,» gjentok kvinnen med hviskende stemme. «Jeg bare går litt fram og tilbake i korridorene her, før jeg kommer tilbake og henter dere.»

Vi nikket og takket.

Stemmene våre fikk Rhygrim til å vri på seg. Da han så oss, satte han seg helt opp. Øynene hans var store.

«Stella,» sa han først. «Cyto. Hva i alle dager gjør dere her?»

Jeg var fristet til å spørre ham om det samme. Før vi kom inn, hadde jeg hatt haugevis av spørsmål jeg hadde hatt lyst til å bombardere ham med. Hvorfor, hvordan han hadde kommet fram til denne beslutningen, om familien hans var enig, om han angret, om han var redd, gruet seg, om han klarte å sove, hva han tenkte på i de siste timene han skulle leve. Men da jeg så øynene hans og rommet han lå i, gikk det opp for meg at det ikke var noen vits å stille ham de spørsmålene. Det ville ikke hjelpe. Det var ingen vei tilbake. Og jeg ville ikke at spørsmålene mine skulle fyke fram og tilbake på innsiden av hodet hans de siste timene han levde.

Jeg la en hånd på Cytos arm og prøvde å signalisere at jeg skulle ta føringen. «Vi ville bare se deg,» sa jeg så mildt jeg klarte. Jeg prøvde å smile også, få ham til å slappe av. Fremdeles var han bare overrasket over at vi var der. Han sendte blikket fram og tilbake mellom oss.

Han gikk helt fram til vinduet. Stilte seg nesten oppi det.

«Hvordan …»

Jeg visste ikke hva jeg skulle spørre ham om. Jeg lurte på hvor Chiara og Rosalina var. Hva slags framtid de gikk i møte.

Jeg så på de skjeve fingrene. «Fint rom,» sa jeg bare, og angret med det samme. Rhygrim overrasket meg med å svare:

«Ja, ikke sant?»

Det så også ut som han mente det. «Jeg kan bestemme selv hva slags farger det skal være på veggene.»

Han gikk bort til et lite, firkantet kontrollpanel på veggen. Snurret på et hjul, noe som fikk veggen til å bli mørkere. Han trykket på et fargepanel. Med ett var veggen rød. Mens han fortsatte å vri på hjulet, endret fargen seg fra mørkere til lysere, og så motsatt igjen. Nok en gang byttet han, denne gangen til blå. De plutselige fargeforandringene gjorde meg ør.

«Jeg foretrekker hvit,» sa han og gikk tilbake til originalfargen. «Det har vært så mørkt så lenge.»

Jeg lurte på om de hadde dopet ham. Gitt ham en lykketablett – jeg hadde aldri sett Rhygrim så glad og fornøyd.

«Jeg kan velge hva slags bilder jeg vil se også,» sa han og gikk bort til et annet kontrollpanel. På skjermen dukket det opp et bilde av en rennende bekk i en fjellside. Det så ut som bildet var levende. Det fikk meg til å tenke på Gravdal, og hvor fint det hadde vært der før. Rhygrim trykket bildet vekk og hentet opp et fotografi av en sandstrand isteden, en sen ettermiddag. Solen var rosa i horisonten. Igjen byttet han, denne gangen til et bilde fra verdensrommet. Den store, blå planeten fylte nesten hele skjermbildet.

Rhygrim kom tilbake til vinduet. Jeg tenkte på sekundene som rant av gårde.

«Er det noe … hvis du kunne levd livet ditt på nytt, Rhygrim,» sa jeg. «Er det noe du ville gjort annerledes?»

Spørsmålet fjernet smilet fra ansiktet hans. Han falt i tanker. «Er det noe du vil at vi skal ta med oss fra det du har gjort og opplevd»? la jeg til.

Han tenkte litt til, før han så på oss begge og sa: «Lev mens dere kan.»

Rhygrim holdt blikket mitt i det som føltes som en evighet. «Det er nok å være bekymret for,» fortsatte han, «men det kan dere gjøre i morgen. Finn noen å være glad i, og elsk den personen alt dere klarer.»

Han så på Cyto. På meg igjen. «Og hvis dere virkelig tror på noe, brenner for noe, så gå helt, fullstendig opp i det. Sånn som jeg gjorde. Å lage klær til andre har vært hele livet mitt. Selv nå, de siste timene her inne, har jeg ligget på sengen og tegnet.»

Han snudde seg og pekte på en blokk og blyant som lå på sengen. «Det har ikke vært så lett å tegne med disse her,» la han til og løftet de skjeve fingrene opp framfor vinduet. «I hvert fall ikke så detaljrikt.»

«Kan … jeg få se?» spurte jeg – jeg måtte svelge hardt for å kvitte meg med klumpen som hadde vokst fram i halsen.

«Vil du det?»

Jeg nikket. Det gjorde ham glad og ivrig, og han skyndte seg tilbake til sengen. Snart var han ved glasset igjen med skisseblokken.

«Det er bare noen kladder,» sa han, og så begynte han å bla, tilbake til den første han hadde tegnet. Det var en blyanttegning. Store, grove linjer. Skissen hadde et militant preg, som om den var til en uniform. Jeg kunne fint se den på Cyto.

«Den er kanskje inspirert av alle som jobber her,» forklarte Rhygrim. «Alle har på seg samme klær.»

«De er veldig fine,» sa jeg.

«Takk,» sa han stolt. Han tenkte seg om i noen sekunder. «Jeg vil at du skal ha dem,» sa han. «Ta dem med deg. Jeg får jo ikke bruk for dem her inne.»

«Mener du det?» spurte jeg.

«Selvfølgelig mener jeg det.»

Han gikk bort til en sluse i veggen, åpnet en skuff og rev av skissene fra blokken. La dem nedi og dyttet skuffen tilbake igjen. Smellet ga gjenklang i veggene der Cyto og jeg sto.

Jeg gikk bort til skuffen på vår side av veggen og tok ut tegningene. Så at de var forsøksvis signert. En stor R, deretter en lang strek.

«Tusen takk», sa jeg stille.

«Bare hyggelig,» sa Rhygrim. «Kanskje du får bruk for dem en dag.»

Jeg hørte skritt som stanset opp på utsiden av døren. En kode som ble tastet inn på kontrollpanelet utenfor. Døren gikk opp.

«En siste ting,» sa Rhygrim. Jeg snudde meg mot ham igjen. «Og dette er et hemmelig Rhygrim-triks.»

Han virket alvorlig først. Så smilte han lurt. «Hvis dere vil ha en eggerøre som ser spesielt delikat ut, så bruk et par eggeplommer ekstra. Bare plommene.»

Han blunket til oss. «Da blir den ekstra gul og deilig.»

Jeg hikstet, fordi jeg gråt og lo samtidig. «Det skal jeg huske på,» sa jeg, selv om det ikke var like mange egg å oppdrive i Enkebyen som hjemme i Gravdal.

«Sees på den andre siden,» sa han og smilte. «Stikk innom jentene mine av og til. Se hvordan de har det.»

35

Utenfor Dødsfabrikken stoppet jeg og snudde meg mot bygningen. Det hadde begynt å regne og blåse, slik det ofte gjorde brått og uventet i byen ved havet.

Jeg tenkte på Rhygrim og det han hadde sagt om å tro på noe, brenne for noe. Hadde jeg noe jeg brant for?

Jeg spurte Cyto, om han hadde det. «Ikke nå lenger,» svarte han. «Jeg hadde det før.»

«Hva da?» spurte jeg mens vi begynte å gå fra klinikken.

«Det høres bare teit ut nå,» sa han og dro noe av det våte håret litt bakover. «Men jeg hadde lenge lyst til å bli musiker.»

«Musiker?» gjentok jeg. Jeg kunne, av en eller annen grunn, ikke se for meg Cyto med et instrument.

«Jeg spilte mye piano da jeg var yngre,» sa han og smilte. «Gitar også, faktisk, men jeg var flinkest med tangentene.»

«Hvorfor gjør du ikke det lenger?»

Han så over på meg. Jeg la merke til lengselen i blikket. «Pianoet vårt ble ødelagt, og vi hadde ikke råd til å reparere det,» sa han. «Og så dro jeg i militæret, og da …»

Han slo ut med hendene.

«Savner du det?» spurte jeg.

Han ventet litt, før han nikket.

«Musikk har en egen evne til å sette alt annet på pause,» sa han. «Og hvis du lukker øynene og virkelig lytter, så kan musikken ta deg med et annet sted. Det er kult å kunne klare det, helt på egen hånd.»

Han smilte sjenert, som om han hadde vært for ærlig. Jeg hadde aldri tenkt på musikk på den måten før.

Jeg lurte på om Rhygrim hadde likt musikk. Om han, som var så flink med hendene, kanskje også hadde spilt et instrument.

Jeg skulle til Cursa og Alhena for å trene, men før vi gikk hver vår vei, takket jeg Cyto for at han ble med meg til Dødsfabrikken.

«Bare hyggelig,» sa han. «Sees hjemme.»

Hjemme.

Det var så rart å tenke på, at hjemme nå betydde det samme for Cyto som for meg. Etter at han forsvant i en annen retning enn meg, snudde jeg meg flere ganger og så etter ham. Først hadde jeg tenkt at det ville bli fint å ha ham boende hos oss, men jeg lurte også på hvordan det ville bli å ha ham så nær. Særlig hvis han skulle få seg kjæreste.

Alhena var ikke hjemme da jeg ringte på, men jeg gikk rundt på den andre siden av de tre sammenklemte husene, og traff på Cursa i bakgården. Hun hadde allerede begynt å varme opp, selv om det regnet.

«Alhena hadde ikke levert inn samfunnsfagsoppgaven,» forklarte Cursa. «Hun kommer litt senere.»

Jeg begynte å bevege meg rundt boksebagen og slo litt på den, før jeg tok noen sit-ups og push-ups for å varme opp musklene. Cursa bandt opp panneluggen i en knute, så den ikke skulle falle ned i øynene.

«Jeg tenkte vi skulle slåss på ordentlig i dag,» sa hun.

Jeg stoppet midt i en sit-up.

«Så blir det litt mer ekte,» la hun til. Jeg satte meg helt opp og så på henne. Hun tullet ikke. Treningen hittil hadde båret preg av lek. De hadde slått mot meg, ikke på meg, slik at jeg skulle lære meg å parere. De hadde angrepet meg fra flere ulike vinkler og holdt meg fast, slik at jeg skulle trene på å bryte meg fri.

«Jeg vet ikke om jeg er helt klar for det,» svarte jeg.

«Det finner vi fort ut av. Kom igjen nå,» sa hun og gjorde en kom-hit-bevegelse med hånden. Jeg reiste meg opp og børstet vekk litt skitt fra bakken.

Sparket kom uten at jeg var forberedt. Traff meg på siden, men heldigvis var armen i veien for ribbeina. Likevel gjorde det vondt, og jeg prøvde å ikke vise det. Cursa sto kampklar halvannen meter fra meg. «Se bevegelsen før den kommer,» sa hun. «Les hva jeg skal gjøre, før jeg gjør det.»

Jeg stilte meg opp i kamp-posisjon selv og konsentrerte meg. Studerte hender, albuer, skuldre, den minste bevegelse i beina. Hun sparket mot meg igjen. Denne gangen hoppet jeg unna. Hun sparket igjen; jeg parerte med hånden og slo foten vekk. Den neste gangen det skjedde, grep jeg fatt i skoen hennes og holdt henne fast. Det fikk henne til å hinke. Jeg bøyde meg ned, og jeg skulle til å feie vekk foten hun sto på, da Cursa tok sats med det samme beinet og hoppet opp mot meg, tvinnet knehasen rundt hodet mitt. Jeg forsto ikke hva som hadde skjedd, før hun hadde dratt meg ned mot bakken og slynget meg over hodet sitt. I løpet av et sekund lå jeg på ryggen, med Cursa over meg.

«Bra forsøk,» sa hun. «Det kunne fungert, hvis du hadde vært litt raskere. Det virket som du ble overrasket over at du klarte å ta imot foten min. Hadde det vært planen din hele veien, så kunne du gjort begge deler samtidig – både tatt foten min og feid vekk den andre under meg. Da ville jeg ikke hatt en sjanse.»

Hun hjalp meg opp. Jeg børstet av meg igjen. Det gjorde ikke vondt. Jeg var bare irritert på meg selv for at jeg hadde latt meg utmanøvrere.

Vi sto klare til å angripe hverandre igjen mens regnet økte i intensitet. Jeg slo etter henne. Cursa parerte. Hun slo etter meg. Hånden hennes strøk så vidt ansiktet mitt. Så løp hun med ett mot meg, og jeg hadde ikke noe annet valg enn å ta imot; vi ble stående og bryte, hun skjøv meg bakover og bakover, mot treet, jeg prøvde så godt jeg kunne å stå imot, men Cursa var mye sterkere og dyttet meg bare videre. Med ett dundret ryggen min inn i treet. Jeg holdt på å miste pusten.

Cursa la albuen mot halsen min og holdt meg fast. I et sekund var jeg fullstendig paralysert. Cursa skulle til å bruke den andre hånden mot magen min da jeg fjernet min høyre hånd fra skulderen hennes og slo rett oppover, mot haken. Jeg traff, og slaget kom overraskende på henne. Albuen forsvant fra halsen min, og hun tok seg til haken der jeg hadde truffet. Jeg var ikke ferdig; jeg fortsatte med å gripe den ene hånden hennes og kaste den over skulderen min, samtidig som jeg spente bein på henne og slang henne over meg i samme bevegelse.

Jeg holdt på å si «wow» inni meg, for jeg hadde aldri trodd jeg skulle klare å gi Cursa skikkelig motstand, enda mindre kaste henne rundt på denne måten.

«Bra,» sa Cursa mens hun så opp på meg. «Veldig bra. Bare ikke stopp. Når du først har meg på ryggen, må du være nådeløs. Sett inn det siste støtet, helt til det ikke lyser mer i øynene mine.»

Jeg slapp grepet om henne.

«Det høres så brutalt ut,» sa jeg og hjalp henne opp.

«Det er en brutal verden,» svarte hun.

«Går det bra?»

Jeg pekte på haken. Hun spyttet. Det kom litt blod.

«Det går bra.»

Vi sparret litt til, før himmelen åpnet seg fullstendig og vi måtte søke ly under trærne i bakgården.

Jeg la merke til at Cursa med jevne mellomrom kikket mot verandadøren til Alhenas hjem.

«Hun skulle kanskje møte noen?» spurte jeg.

«Jeg vet ikke,» svarte Cursa. «Hun dukker sikkert opp etter hvert.»

Jeg nikket.

«Hva er det med moren hennes, egentlig?» spurte jeg. «Hun virker ikke helt … frisk.»

Cursa så ned. Ventet litt, før hun sa:

«Nei, hun er ikke det.»

Cursa ristet svakt på hodet. «Hun har noe som heter lupus.»

«Lupus?»

«Ja, det finnes sikkert en fancy måte å forklare det på, men jeg tror det er sånn at immunsystemet hennes – det som skal passe på at kroppen holder seg frisk – angriper friske celler i kroppen og bryter dem ned. Det er som en krig som aldri slutter, og den foregår inni henne. Og til slutt,» sa hun og så opp mot verandaen igjen. «Er krigen over.»

Jeg tenkte på bestemor, og visste at moren til Alhena ikke fikk medisiner som forlenget livet. Bare smertestillende.

«De har det ikke lett,» sa Cursa med et sukk. «Men Alhena hjelper til så godt hun kan hjemme. På grunn av morens sykdom så er de blitt en ganske tett, fin familie. Det har ikke alltid vært sånn.»

Jeg så opp mot verandaen. Syntes jeg kunne se moren sitte der inne i sofaen. Omrisset av henne.

«Hva heter hun?» spurte jeg.

Det slo meg at jeg aldri hadde spurt.

«Telia,» sa Cursa. «Telia Wii. Men vi har aldri kalt henne noe annet enn Tellus.»

36

Jeg hadde lagt meg for kvelden da bankelyder mot ytterdøren fikk meg til å sette meg opp. Pappa gikk for å åpne.

«Cursa?» sa han urolig. «Hva gjør du her nå?»

«Jeg må snakke med Stella,» sa Cursa. «Alhena har ikke kommet hjem i kveld.»

Jeg var ute i gangen før pappa hadde rukket å slippe Cursa inn. Jeg kunne se frykten i øynene hennes. Den samme som bet tak i meg umiddelbart.

«Jeg trenger hjelp til å lete etter henne,» sa Cursa til meg. «Blir du med?»

Det var ikke et spørsmål jeg trengte å svare på. «Ælgar og Idjus prøver å få med Giga,» fortsatte Cursa. «Vi skal møte dem på skolen. Mamma og faren til Alhena er også ute og leter.»

Jeg sendte et raskt blikk til pappa. Mamma hadde reist seg fra sofaen i stuen og kommet bort til oss. Jeg så at ingen av dem likte tanken på at jeg skulle ut nå, på denne tiden av døgnet.

«Kanskje hun trenger hjelp,» sa jeg. «Kanskje dere burde hjelpe til. Er Cyto her?»

«Nei,» sa mamma, før hun så fort over på pappa. Jeg håpet uniformen hans ikke lå og slang et eller annet sted i huset hvor Cursa lett kunne få øye på den.

«Vi har lang trening i å passe oss for dronene,» sa hun, henvendt til foreldrene mine. «Hvis det er dem dere er redde for.»

Fortsatt kom det ingenting fra mamma og pappa. «Jeg kommer straks,» sa jeg til Cursa. «Jeg skal bare få på meg noen klær.»

«Ta noen mørke,» sa hun. «Så synes du ikke så godt.»

Jeg skyndte meg alt jeg kunne, var snart tilbake. Ute i gangen tråkket jeg på meg skoene og tok på meg en jakke, før jeg snudde meg mot mamma og pappa igjen med en forventning om at de skulle si noe eller gjøre noe. Men heller ikke nå flyttet de på seg.

Det gjorde meg rasende.

Hjemme på Gravdal hadde pappa bestandig hatt alle andre i tankene, før oss. Nå var det tydeligvis ikke så farlig lenger. Jeg lurte på om det hadde noe med uniformen hans å gjøre.

«Hvis dere skal være bekymret for noe eller noen,» sa jeg sint. «Så vær bekymret for Alhena.»

Ælgar, Idjus og Giga ventet i skyggene under skuret bortenfor basketballbanen da Cursa og jeg kom. Det hadde heldigvis sluttet å regne, men det blåste kraftig.

«Det siste jeg vet hun skulle,» ropte Cursa gjennom vinden. «Var å levere en skoleoppgave. Her.»

Hun pekte på skolebygget.

«Det er stengt nå, er det ikke?»

Det var Idjus som spurte.

«Sikkert,» sa Ælgar. «Men det går jo an å komme seg inn likevel. Det ene vinduet i gymsalen står alltid åpent. Hvis noen kan løfte et par av oss opp, så…»

«Det er ingen som orker å løfte deg,» sa Idjus og smilte fort. Ingen av oss andre lo. «Men du er jo sterk,» la Idjus til. «Du kan løfte Cursa og Stella. Få hjelp av Giga som er – hvor høy er du – to meter?»

«Én nittiseks.»

Idjus nikket. «Det kan funke,» sa han.

Alle likte forslaget. Raskt tok vi oss rundt på baksiden av skolen. Ælgar hadde rett; det ene vinduet var åpent og slo mot karmen. Med hendene laget Ælgar og Giga en plattform, og så skjøv de Cursa opp først. Giga brukte de lange armene til å gi henne det siste dyttet hun trengte for å komme helt opp og lirke seg inn. Etter at jeg hadde fått samme hjelp, tok Cursa meg imot, og så hoppet vi ned på gulvet i gymsalen. Som alltid luktet det gammel svette og slitne gummimatter der inne.

«Tror du virkelig hun er her nå?» spurte jeg.

«Umulig å si,» svarte hun. «Men jeg vil uansett ta en titt i hyllen til Antoph og se om hun i det hele tatt leverte inn den oppgaven.»

Overalt i bygget var lysene på. Jeg lurte på om det var noen her. Det fikk oss til å hviske når vi snakket, til å lage så lite lyd som mulig.

Snart var vi framme ved lærerværelset. Cursa tok ut alle papirene som lå i Antophs hylle og bladde seg fort igjennom dem.

«Den er ikke her,» sa hun.

«Kanskje han har tatt den med seg hjem?» foreslo jeg.

«Kanskje.»

Hun tenkte intenst.

«Skulle hun skrive den her?» spurte jeg. «Sitte igjen etter at vi var ferdige for dagen?»

«Tror det. Hun hadde glemt den helt. Eller gitt faen, hva vet jeg.»

«Og hun har ikke vært hjemom overhodet etter skolen?»

Cursa ristet på hodet.

Vi gikk til klasserommet. Så ikke sekken hennes.

«Alhena har alltid fortalt meg alt,» sa Cursa. «Hvis hun skulle møte noen, så ville jeg visst det.»

«Så hun hadde ingen kjæreste?»

Tanken fikk Cursa til å smile fort og riste på hodet.

Vi gikk ut av klasserommet og tok oss opp i aulaen i etasjen over. Vi sjekket kantina også, lette overalt. På toaletter, i andre rom som var åpne. Alhena var ikke der.

«Jeg sjekket alle gatene mellom skolen og der vi bor også,» sa Cursa. «Hun var ikke på Abyss heller. Hun går aldri dit uten meg.»

«Hva med stranden?» spurte jeg. «Har du vært der?»

«Nei.»

«Så la oss dra dit, da.»

«Det er ikke så veldig sannsynlig at hun har dratt dit alene.»

«Nei, men det var ikke så veldig sannsynlig at hun ikke skulle komme hjem i dag heller,» svarte jeg.

Cursa tenkte seg om. Nikket til slutt.

Vi skyndte oss tilbake til gymsalen og klatret opp i vinduet. Fra utsiden tok Giga imot oss med lange armer.

Vi hadde akkurat gått ut av skolegården da et kraftig lys blendet oss. Rett framfor oss bråstoppet en stor bil med P på panseret. Det skrek i dekkene.

Ingen av oss hadde lyst til å bli tatt bilde av, slik at foreldrene våre kunne få minuspoeng for dårlig oppdragelse, så vi begynte umiddelbart å løpe i ulike retninger. Bak meg hørte jeg bildøren gå opp. Jeg hadde så vidt kommet meg inn i skolegården igjen da en stemme ropte navnet mitt. Jeg stoppet og snudde meg, prøvde å myse inn i det skarpe lyset. Skritt kom nærmere. Skyggen av en stor mann ble synlig for meg idet han stilte seg opp framfor det ene frontlyset.

«Pappa?»

37

Det tok meg noen minutter å samle alle foran panseret på pappas bil. Mamma, som hadde sittet ved siden av ham, hadde også kommet ut.

«Seriøst,» sa Ælgar til meg. «Jobber faren din i Fredsstyrkene?»

Idjus så også strengt på meg. «Når hadde du tenkt å fortelle oss det?»

«Han har akkurat begynt,» sa jeg litt spakere enn jeg hadde planlagt. «Eller – det er noen uker siden nå.»

«Faren til Stella er ok,» sa Cursa og så på pappa først, før hun sendte blikket rundt til oss alle. «Jeg vil heller at en fyr som han har på seg uniform enn mange andre. Pluss at jeg ikke tror han er her for å rapportere oss.»

Vi så på ham alle sammen. Pappa sendte meg et unnskyldende blikk, før han holdt opp hendene. «Det er lettere å komme seg rundt med denne,» sa han og pekte på bilen bak seg med tommelen. «Min kone er også lege.»

Mamma løftet et førstehjelpsskrin i luften. «Hvis vi skulle finne Alhena, og hvis hun er skadet, så kan jeg hjelpe,» sa hun og prøvde å smile.

Foreldrene mine virket oppriktige, og det så ut til å berolige vennene mine. Jeg var glad for at mamma og pappa hadde kommet, selv om jeg var skuffet over at de hadde trengt betenkningstid. Det var også godt å slippe å skjule at pappa jobbet for Fredsstyrkene.

«Jeg søkte opp Alhenas navn på computeren i bilen,» sa pappa. «Den siste adressen hun er registrert på, er her inne.»

Han pekte på skolen. Altså hadde ikke Alhena gått igjennom skanneren på vei ut av skolen, slik alle måtte, når dagen var over.

«Den computeren din,» sa Idjus. «Den har ikke en live-feed til hvor hun befinner seg nå?»

«Nei, kodene gjøres bare aktive på kriminelle eller personer Magistratet er redde for at skal bli det. Som vi må følge med på.»

«Så det går ikke an å aktivere Alhenas?»

Det var Cursa som spurte.

«Det går, men det er ikke noe jeg kan gjøre her og nå. Det må først gå via Sikkerhetsavdelingen, som skal vurdere saken, og det er ikke der jeg jobber.»

«Hvor jobber du, da?»

Ælgar hadde fortsatt en hissig brodd i stemmen.

«Jeg kjører gatepatrulje,» sa pappa. «Det er derfor jeg har denne her. Jeg har ikke engang fått en mobiltelefon ennå.»

Han pekte på bilen igjen. Cursa skar igjennom. «Stella og jeg har akkurat søkt igjennom skolen. Alhena er ikke der.»

Pappa så på meg med store øyne, skrå øyenbryn. «Vi får lete litt på måfå,» sa han og gjorde et nikk mot bilen. «Sett dere inn. Det er plass til alle.»

Nølende fant vi hvert vårt sete. «Nå skulle faren min sett meg,» hvisket Ælgar da han trakk på seg setebeltet. Foreldrene mine satt foran, vi andre bak, på to ulike seterader. Ved siden av dashbordet var en skjerm, som viste et stort, detaljert kart over hele byen. En rekke røde prikker var i bevegelse.

Idjus pekte på dem. «Hva er dét?» spurte han.

«Det er … dem vi følger med på,» sa pappa.

«Herregud, er det så mange?» sa Ælgar.

Det svarte ikke pappa på.

«Hva er det de har gjort?» spurte jeg.

«Vet ikke,» sa pappa.

«Sikkert nesten ingenting,» sa Ælgar. «Akkurat som faren min.»

«Er faren din en av dem som blir overvåket også?» spurte Cursa.

«Det skulle ikke forundre meg,» svarte han. «De hadde en razzia hjemme hos oss for ikke så lenge siden. Endevendte alt, ødela halvparten. Sa ikke unnskyld engang etterpå eller tilbød oss erstatning.»

«Hvorfor var det razzia hjemme hos dere?» spurte jeg.

«De trodde pappa hadde deltatt på et ulovlig møte.»

Ælgar himlet med øynene.

Jeg ba pappa kjøre oss til stranden. Hele tiden tikket det inn varsler og oppdateringer fra andre enheter som var ute og patruljerte. Pappa meldte over sambandet at han lette etter Alhena, og ga også en detaljert beskrivelse av hvordan hun så ut. Fikk beskjed tilbake om at alle skulle melde fra hvis de så henne.

Selv om stranden virket tom, gikk vi ut og sjekket om vi så noen tegn til henne. Men ingenting. Vi fortsatte, opp og ned gater, stoppet og kikket inn i smug, inspiserte søppelcontainere, bakgater, redde for at vi når som helst skulle finne Alhena, død, med en J et eller annet sted på kroppen. Først og fremst var det pappa som gikk ut for å undersøke, i tilfelle det skulle dukke opp noen andre biler med P på panseret, men når vi befant oss i folketomme deler av byen, deltok alle i letingen.

Jeg tenkte på Cyto, at det hadde vært fint å ha ham med på dette. Hvor var han? Hva gjorde han ute så sent på kveldene?

Etter nok et resultatløst søk, og etter at vi hadde satt oss inn i bilen igjen, spraket det med ett over sambandet.

«Vi har funnet en jente, cirka 16 år, i veikanten.»

Pappa grep mikrofonen.

«Hvor da?»

«På utsiden av bymuren,» sa stemmen i den andre enden. «Ikke så langt fra teltlandsbyen.»

Jeg bannet inni meg. Vi hadde helt glemt å ta utsiden av byen med i betraktningen.

«Hvordan ser hun ut?» spurte pappa.

Det spraket igjen. Forferdet og redde ventet vi på svaret.

«Tatovering på armen. Skulderen. Halsen. Kort, svart hår.»

Det hørtes veldig ut som Alhena. «Hva slags tilstand er hun i?» lurte faren min på. Vi lente oss fram mot førersetene.

«Hun er i live,» sa mannen. «Men hun er temmelig omtåket.»

38

Pappas bil hadde sotede vinduer, så det var umulig for andre å se oss der vi satt i baksetet. Likevel var vi nervøse da han manøvrerte oss mot den nordlige porten, der bilene kunne kjøre ut og inn. Det sto vakter der også, som sjekket bilene, men da de så pappas og oppdaget at han også hadde på seg uniform, lot de oss passere uten videre inspeksjoner.

Patruljen som hadde funnet Alhena, var enkel å oppdage der den sto parkert på veiskulderen, med det ene hjulet nesten helt ute i rennesteinen. En ambulanse hadde også kommet. Det betydde at mamma slapp å gå ut av bilen. Pappa trengte heller ikke å forklare hvorfor hun var med.

«Bli her,» sa han til oss.

«Men …»

«Dere kan ikke bli sett her.»

Pappa hadde selvsagt rett, men det var vanskelig å la være å gå ut. Alle ville snakke med Alhena selv. Men vi så henne, heldigvis, der hun satt på bakken med et ullteppe rundt seg. En mann i ambulanseklær satt på knærne foran henne og lyste inn i øynene hennes, fikk henne til å følge fingerbevegelsene hans fram og tilbake, opp og ned. Fra der jeg satt, var det vanskelig å se om hun fikk det til, men jeg syntes hun virket sløv i blikket.

«Det ser ut som hun har røyket en av de dustesigarettene dine,» sa Ælgar til Idjus. Jeg så hardt på dem begge, før jeg oppdaget mammas nysgjerrige øyne i sladrespeilet.

Jeg flyttet blikket ut av bilen igjen. Så at pappa var framme og at han satte seg på huk framfor Alhena. Hun hadde vært hjemme hos oss før, så jeg visste at hun ville kjenne ham igjen. Likevel så det ikke sånn ut. Det virket mer som om hun så rett igjennom ham.

«Tror dere hun prøvde å rømme?» spurte Idjus.

«Rømme?» svarte Ælgar. «Hvorfor skulle hun gjøre det?»

«Kanskje ting ikke er så bra hjemme,» sa Idjus. «Hun snakker aldri om foreldrene sine, for eksempel.»

Cursa så på meg. Jeg skjønte hva hun tenkte. «Tro meg, det siste hun vil gjøre er å rømme hjemmefra,» sa hun. «Og hvor skulle hun dratt, egentlig? Den Hvite Byen?»

Det svarte ingen av oss på.

Pappa kom tilbake.

«De tar henne inn på et av sykehusene for observasjon,» sa han etter at han hadde satt seg inn. «Og så kontakter de foreldrene hennes. Men hun er helt fin. Fysisk i hvert fall.»

«Sa hun noe om hva som har skjedd?» spurte Cursa.

«Hun vet ikke,» sa pappa. «Hun husker ingenting.»

«Hva er det siste hun husker, da?»

«Jeg spurte om det,» sa pappa. «Men heller ikke dét hadde hun svaret på. Hun virket … veldig langt borte. Enten har hun opplevd noe traumatisk, som gjør at hun har trukket seg helt inn i seg selv, eller så har hun fått i seg et eller annet.»

«Du mener medikamenter?»

Det var mamma som spurte. Pappa snudde seg mot oss. «Dere som kjenner henne: Hvor sannsynlig er det at hun kan ha fått i seg noe?»

Cursa ristet på hodet. «Alhena har alltid styrt langt unna sånne ting,» sa hun bestemt.

«Noen kan ha hatt noe i glasset hennes?» foreslo Idjus.

«Hvor da – på skolen?» spyttet Cursa tilbake.

«Det var jo der hun var sist,» påpekte jeg.

«Akkurat det vet vi ikke,» innvendte Ælgar. «Hun kan ha kommet seg ut av skolegården på en annen måte, uten at skannerne fikk det med seg. Dratt et eller annet sted, bare hun.»

«Og hva skulle poenget med det være?»

Cursa så på oss alle.

«Jeg vet ikke,» sa Idjus og slo ut med hendene. «Men vi trenger vel alle å være litt for oss selv en gang iblant. Og faren din sa det jo.»

Han så på meg. «Det har ikke skjedd henne noe fysisk.»

Cursa syntes fortsatt ikke det var et godt forslag.

«Uansett er det ikke så mye vi kan gjøre akkurat nå annet enn å la henne få komme seg til hektene igjen,» sa pappa. «Dere får tidsnok sjansen til å snakke med henne. Kanskje hun husker bedre etter hvert. Akkurat nå vil jeg bare få dere hjem, før noen ser dere.»

Han satte bilen i gir og la til:

«Før noen ser oss.»

39

Som ventet kom ikke Alhena på skolen dagen etter, men det som hadde skjedd med henne, var på alles lepper, både i friminuttene og i timene. Vi spurte lærerne om de hadde sett Alhena på skolen dagen før, men ingen hadde sett snurten av henne etter siste time.

«Er det noen måter å komme seg ut av byen på uten at noen oppdager det?» spurte jeg Cursa. Vi befant oss på en skyggefull plass i skolegården. Den intense varmen var tilbake. Giga, Ælgar og Idjus var også der.

Cursa så på meg først, deretter på Ælgar. «Det er et helt flettverk av tunneller under bakken,» sa hun og trampet i den samtidig. «De ble gravd ut under krigen, av motstandsfolk.»

«Har du vært der nede?»

«Et par ganger,» svarte hun. «Alhena og jeg. Men det er lite sannsynlig at hun har gått ned dit alene. Det er fort gjort å gå seg vill. Mange av tunnelene ble også funnet og murt igjen av Fredsstyrkene.»

Vi ble stående og tenke hver for oss i noen øyeblikk. «Vi er nødt til å gjøre noe,» sa jeg. «Vi kan ikke bare vente på at noen andre skal bli bortført, kanskje til og med drept. Vi må fortelle folk hva som foregår her.»

«Hvordan mener du vi skal få til det?» spurte Idjus.

De andre hadde også snudd seg mot meg.

«Vi må gå til avisen,» la jeg til. «Få Levram Mix til å skrive om det.»

«Lykke til med det,» sa Ælgar ironisk.

«Det kan ikke skade å prøve,» sa jeg. «Er det noen som blir med meg?»

«Jeg må sjekke hvordan det går med Alhena,» sa Cursa.

«Og jeg må på trening,» sa Ælgar.

Idjus sa først ingenting. Så: «Jeg … må hjelpe fattern med noe greier.»

«Mm,» sa jeg og flyttet blikket til Giga. Det tok noen øyeblikk før han møtte øynene mine. Til slutt sa han:

«Jeg kan godt bli med deg.»

«Takk, Giga,» sa jeg og så surt på Idjus. «Det er snilt av deg.»

Før vi gikk inn til en ny time, trakk Cursa meg til siden og sa:

«Hvem er Cyto?»

En kilende fornemmelse krøp oppover fra magen, mot brystet. Jeg ble så paff av spørsmålet at jeg ikke klarte å si noe annet enn:

«Cyto?»

«I går kveld, hjemme hos dere,» fortsatte Cursa. «Du spurte foreldrene dine om Cyto var der.»

«Åh,» sa jeg og lo flaut. «Det er bare en fyr fra Gravdal som bor hos oss.»

Da Cursa bare så på meg uten å si noe, spurte jeg:

«Hva er det?»

Hun smilte først. «Nei, jeg bare lurte på hvorfor du plutselig ble så rød i ansiktet.»

Så slo hun meg lekent i skulderen og begynte å gå mot skolebygget. «Du må fortelle mer om ham en dag.»

Så fort skolen var over den dagen, dro Giga og jeg ned til sentrum. Jeg var glad han var med. Dag & Natt var ikke en avis som reklamerte for seg selv. Ingen plakater på utsiden av bygget de holdt til i, ingen neonskilt som blinket. Det fantes ingen store vinduer fulle av dagsferske artikler heller. Hadde det ikke vært for at Giga visste nøyaktig hvor avisen lå, er jeg ikke sikker på om jeg ville ha funnet den.

Utenfor et bygg som så ut som en hvilken som helst annen bygning i nærheten av torget – grå fasade, fire etasjer høyt, uten balkonger – ringte vi på en liten, diskret plastknapp det sto REDAKSJON ved siden av. Først trodde jeg ingen var til stede, for ingen svarte. Det tok oss ytterligere to forsøk før en sliten, gretten stemme svarte hallo og slapp oss inn – uten å spørre hva vi ville.

Vi gikk inn i et trangt portrom, før en dør på venstre side åpnet seg automatisk for oss. «Hvor ofte kommer denne avisen her ut, egentlig?»

«Tre ganger i uka,» sa Giga. «Mandag, torsdag og lørdag. Jeg tror ikke de har så mange ansatte.»

Vi tok trappene opp til tredje etasje, der en ny dør sto på gløtt. Hadde det ikke vært for at det sto Dag & Natt på den mørkebrune matten utenfor, ville jeg ikke gått inn.

På forhånd hadde jeg sett for meg et stort, åpent landskap fullt av skjermer og telefoner som kimet ustanselig. Isteden kom vi inn i det som liknet mest på en leilighet. En gang full av jakker og gamle sko. Et bilde på veggen av en blyant-tegnet kirketrapp. Paraplyer i en sinkbøtte. Vi spisset ørene, på jakt etter tegn til nærvær. Hørte en radio som sto lavt på. Musikk – det hørtes ut som en italiensk sangerinne.

Vi stoppet på dørterskelen inn til en stue. På veggene var det hengt opp ulike avisforsider, bilder av det jeg antok var kjente mennesker, som hadde besøkt havnen, magistratskontorene, Rådhusplassen, som hadde overvært et idrettsarrangement. Bak en pult inntil den ene veggen satt en mann med bred nese og høye krøller. Han hadde svarte, runde briller. Selv om jeg kremtet, så han ikke opp på oss, bare flyttet på noen papirer og tittet inn i en skjerm foran seg.

«Hallo»?» sa jeg.

«Ja?»

Fortsatt var fokuset hans på alt annet enn Giga og meg.

«Er det du som er Levram Mix?» spurte jeg.

«Hvem er det som spør?»

Jeg presenterte meg. Omsider løftet mannen blikket, selv om fingrene fremdeles løp over et stort, svart tastatur.

«Beklager,» sa han. «Jeg har en deadline som henger over meg, og trykkeriet har allerede mast i flere timer. Hva kan jeg hjelpe dere med?»

«Jeg … vil gjerne få foreslå en sak for avisen,» sa jeg spakt.

«Ja vel?» sa Levram Mix og så undrende på meg. Han stoppet også å skrive og dempet lyden på radioen. «Hva slags sak?»

«Jeg har ikke sett at du har skrevet noe om kvinnedrapene her i byen. Bortføringene.»

Det var som om rommet ble helt, fullstendig stille. Levram Mix stirret på meg, med ett på vakt.

«Hva … mener du?» spurte han med bekymret stemme. Jeg forklarte det lille jeg visste om Alhenas forsvinning, liket jeg selv hadde vært vitne til at Fredsstyrkene undersøkte, jenta i klassen, hvis plass jeg hadde overtatt. «Det er flere også,» sa jeg. «Som har blitt borte. Som har dukket opp igjen med et J-merke på kroppen.»

«De … er blitt drept?» spurte redaktøren.

«De har i hvert fall ikke dødd frivillig,» sa jeg spydig. «Det finnes en gruppe, en organisasjon, som er ute etter å drepe fruktbare kvinner, som sannsynligvis har kommet hit til byen også. De kaller seg Janus. Det er på tide at folk blir klar over hva som foregår, slik at myndighetene kan gjøre noe for å beskytte oss.»

«Janus,» sa han tenksomt. «Og dette mener du at jeg skal kunne klare å hjelpe deg med?»

«Ja, jobber ikke du i avisen, da?»

«Jo, men …»

Han betraktet meg som om han skulle til å forklare livets realiteter til et lite barn. «Jeg kan ikke skrive hva som helst bare fordi … har du noen beviser for dette?»

«Beviser?»

«Bilder, førstehåndskilder, beretninger fra folk som vet hva de snakker om, ikke bare slenger ut påstander?»

Jeg tenkte på Alhena.

«Kanskje,» sa jeg.

«Kanskje er ikke godt nok,» sa Levram Mix. «Jeg må vite, og jeg må kunne bevise det – helst fra flere hold. Og selv om jeg hadde kunnet det, så …»

Han stoppet seg selv.

«Er det ikke du som bestemmer hva som skal stå i avisen?» spurte jeg.

«Jo, men … Grugl vil ikke at …»

Igjen holdt han fortsettelsen tilbake.

«Det er vel ikke Grugl som er redaktør?» spurte jeg.

«Nei, selvsagt ikke, men …»

Levram Mix stotret litt til, før han reiste seg og gikk bort til vinduet. Der ble han stående med ryggen mot oss og titte ut, før han snudde seg mot meg igjen.

«Som med alle aviser er også Dag & Natt avhengig av at de som betaler for at dette skal gå rundt, føler at de får noe igjen for pengene.»

«Så du skriver det de – i dette tilfellet Grugl – vil at du skal skrive? Er det sånn det fungerer?»

«Uten støtte fra Magistratet hadde ikke byen vår hatt noen avis overhodet,» sa Levram Mix – stemmen var skarpere, hardere. «Og da hadde jeg ikke hatt noen jobb. Da hadde jeg ikke hatt noe mat å sette på bordet til familien min, den lille jeg har.»

Det var kommet noe sårt over stemmen hans, men han hadde ikke klart å opparbeide seg noen sympati verken hos Giga eller meg. Jeg hadde lyst til å si at han fikk vel rasjoner, han som alle andre, men jeg lot det være.

«Så Magistraten vil ikke at du skal skrive noe om det som faktisk foregår her i byen.»

Jeg la det fram som en påstand, ikke et spørsmål.

«Jo, men …»

«Han vil ikke at det skal stå noe som kan få folk til å få lyst til å forlange forandringer?»

Det svarte ikke Levram Mix på, men han sendte meg et forsiktig smil etter hvert. «Beklager,» sa han og pekte på bordet igjen. «Jeg må nesten …»

«Jeg skjønner,» sa jeg. «Du har deadline. At man dreper kvinner her i byen – uten at noen gjør noe – det er ikke så farlig. Jeg skjønner at andre ting er viktigere. Du får ha en god dag videre.»

Da vi kom ut fra redaksjonslokalet, følte jeg for å skrike. «Feige jævel,» mumlet jeg isteden. «Jævla nikkedukke.»

Giga sa ingenting. Det hadde han nesten ikke gjort på veien ned til sentrum heller, men nå merket jeg at han så på meg, at han tenkte på noe.

«Hva er det?» spurte jeg.

«Vi kan jo bare lage en avis selv, da,» sa han.

Jeg stoppet. «Hva mener du?»

«Altså ikke lage en avis sånn som dét, men …»

Han pekte på bygget Dag & Natt holdt til i. «Jeg mener: Vi kunne laget en liten blekke med informasjon selv, og så spre den.»

Jeg tenkte på det i noen sekunder. «Kopiere opp mange nok eksemplarer,» fortsatte han. «Og så gå fra dør til dør.»

Jeg sendte forslaget hans noen runder fram og tilbake i hodet. Jo mer jeg tenkte på det, jo bedre likte jeg det.

«Vi kan lage en oversikt over alle som er savnet,» sa jeg. «Jeg er sikker på at familiene og vennene som har mistet noen, vil bidra til å hjelpe oss.»

Giga nikket.

«Det er et veldig godt forslag,» sa jeg til ham. «La oss gjøre det; la oss gi ut vår egen avis. Og så kaller vi den Dagslys.»

Han smilte.

«Godt forslag. En motvekt til Dag og Natt.»

«Det var det jeg tenkte.»

Jeg gledet meg til å dele Gigas idé med de andre. Samtidig var det lite sannsynlig at Grugl og Magistratet ville like det, og nettopp derfor ble jeg ekstra ivrig etter å gjennomføre det. Det var på tide at folk i Enkebyen fikk en liten dose virkelighet.

40

Oppildnet av våre nye planer dro jeg raskt hjemom for å spise litt, før jeg løp til Cursa og Alhena for å trene. Jeg regnet ikke med at Alhena ville være med akkurat i dag, så jeg ble overrasket over å se henne i bakgården sammen med Cursa. Da jeg kom, satt de på bakken ved treningsområdet.

Jeg møtte Alhena med en klem. «Herregud, så redde vi var for deg,» sa jeg. «Hvordan har du det?»

Hun fortalte at hun var blitt skrevet ut av sykehuset samme dag, etter at de hadde overvåket henne natten igjennom – uten å finne noe unormalt. Men de hadde tatt noen prøver de avventet svarene på.

«Som jeg har sagt til alle andre også, så husker jeg ingenting. Ingen verdens ting. Det siste jeg har et konkret minne av, er at jeg dro hjemmefra i går morges. Jeg skulle på skolen. Etter det er alt helt blankt.»

Jeg så på henne. Ingen merker etter at hun hadde vært i slåsskamp. Jeg spurte om hun hadde vondt noe sted, men det hadde hun ikke.

«Kanskje minnene kommer tilbake etter hvert,» sa jeg til slutt.

«Ja,» svarte Alhena etter et lite opphold. «Kanskje.»

Vi satt i stillhet i noen øyeblikk. Det var ikke en kveld for trening. Høsten hadde så vidt begynt. Dagene ble kortere, kveldene en anelse kjøligere.

«Stella har fått seg kjæreste,» sa Cursa med ett.

«Hva?!» ropte jeg.

Alhena satte seg litt opp. «Få høre!»

«Det er ikke sant,» protesterte jeg. «Cursa bare tuller.»

Cursa lo.

«Jeg vil vite alt,» sa Alhena. «Hva heter han?»

Jeg sukket, men klarte ikke la være å smile.

«Han heter Cyto,» sa Cursa.

«Og vi er ikke kjærester,» presiserte jeg.

«Men du håper dere kan bli det en dag.»

Cursa så på meg. Og da jeg ikke svarte med en gang, sa hun:

«Det er en annen ting du må øve på, Stella, skal du overleve i denne byen: Lyve litt bedre.»

Jeg klarte ikke å protestere lenger, for Cursa hadde kanskje rett. Eller kanskje jeg bare likte ham veldig godt fordi han hadde reddet livet mitt to ganger og passet på meg på veien fra Gravdal til Enkebyen. Men uansett hva jeg følte, var jeg antakelig bare et barn for ham fortsatt.

«Vil dere høre noe kult?» spurte jeg for å pense samtalen over på noe annet. Oppildnet fortalte jeg om Gigas forslag, planene vi så smått hadde lagt allerede. Jentene reagerte på samme måte som meg, først med en anelse vantro over at Giga i det hele tatt kunne komme med et sånt forslag. Deretter:

«Stå opp mot folk som prøver å drepe oss, bryte reglene, gi Grugl og propaganda-apparatet hans en diger langfinger …»

Cursa så på Alhena og la til: «Når starter vi?»

Svaret var dagen etter.

Og siden halve gjengen allerede var med, var det ikke vanskelig å få med Idjus og Ælgar også. Vi bestemte oss for å holde en lav profil blant de andre elevene på skolen, men alle vi snakket med, lurte på hvorfor vi trengte informasjon om jenter eller kvinner som hadde forsvunnet eller var blitt funnet døde den siste tiden. Vi svarte bare at vi jobbet med et skoleprosjekt. De færreste stilte oppfølgingsspørsmål. Gjorde de det, fikk jeg bare øvd meg litt på å lyve. Jeg tror jeg fikk det til ganske bra.

Den neste uka var jeg så opptatt med Dagslys at jeg nesten ikke hadde tid til å tenke på Cyto. Det hadde også litt å gjøre med at han aldri var hjemme, i hvert fall ikke samtidig med meg. Som regel kom han hjem etter at jeg hadde lagt meg, og da gikk han umiddelbart ned i kjelleren. Som oftest sto han opp etter at jeg hadde gått på skolen. Det ble aldri noen mulighet for meg til å snakke med ham alene. Men om kvelden lå jeg gjerne og lyttet til lydene av ham som beveget seg rundt under gulvet mitt, helt jeg sovnet.

Opprinnelig hadde planen vært å fortelle så mye vi kunne om hver enkelt som var savnet. Alder, adresse, utseende – hvis vi ikke hadde bilde – hva de hadde gjort den dagen de ble borte, hvem de hadde vært sammen med. Men vi skjønte raskt at vi ikke ville klare å gjøre en god og grundig jobb på alle. Det var for mange. Derfor foreslo Giga at vi skulle velge en hovedsak, og heller lage en skjematisk oversikt over de andre, med noen få faktaopplysninger.

Dagslys’ første forsideartikkel ble derfor en lengre sak om Wolfria.

Wolfria var jenta som hadde gått i klassen vår før jeg begynte. Hun var 17 år, og hun hadde kommet til Enkebyen for litt over halvannet år siden sammen med foreldrene sine, midt under krigen. Hun var 162 centimeter høy, hadde skulderlangt hår, og hun kledte seg alltid i skjorte og bukse, uansett vær. Og så var hun veldig god i sjakk. Allerede som sjuåring hadde hun slått faren sin for første gang, og ikke – ifølge faren – fordi han hadde latt henne vinne. Hun hadde visstnok et strategisk talent helt utenom det vanlige. Og i tillegg hadde hun fotografisk hukommelse.

Faren sa at hun drømte om å bli lærer. «Jenta mi kunne enormt mye,» sa han da jeg intervjuet ham. «Hadde klisterhjerne. Hun kunne egentlig blitt hva hun ville.»

Dagen etter gikk jeg igjennom intervjuet sammen med Giga. «Begynn med det,» sa han. «Drømmene hennes. Alle har hatt drømmer en gang. Da vil alle som leser det, engasjere seg i resten av fortellingen din.»

Jeg smilte. Giga så ut til å like seg i rollen som redaktør.

«Jeg foreslår at vi kaller førsteutgaven vår «Jentene Grugl vil at du skal glemme.», sa han. «Det er en litt lang tittel, men vi har plass til det på én linje. Og det er jo dét dette handler om.»

«Da er vi samtidig sikre på å få oppmerksomheten hans også,» sa jeg med en anelse skepsis i stemmen. «Siden vi bruker navnet hans.»

«Tror du ikke vi vil få det uansett?»

Til det hadde jeg ikke noe svar.

«Uansett: Vi har nok til en førsteutgave nå. Det bør ikke være mer enn fire ark til sammen. Noe vi lett kan stikke ned i en brevsprekk eller skyve innunder døren til folk.»

«Hvor mange ofre har vi totalt?» spurte jeg.

Giga så opp på meg fra den andre siden av pulten.

«21.»

«Herregud,» sa jeg. «Det er vilt mange.»

«Og dette er bare dem vi vet om. Det finnes helt sikkert flere.»

«Vi bør oppfordre folk til å si ifra om de kjenner noen,» sa jeg. «Så vi kan ta dem med i neste utgave.»

«Hvordan skal de gjøre det?» spurte Giga.

Jeg tenkte meg om. «Vi lager et symbol,» sa jeg. «Nei – en bokstav. En W, for Wolfria. Hvis folk kjenner noen flere som er borte, så kan de tegne en stor W på bygningen de bor i, slik at vi kan se det. På inngangsdøren eller noe. Så kan vi komme og snakke med dem.»

«En W,» sa Giga mens han tenkte. «Jeg liker det. Det er lett å tegne, både smått og stort. Man kan gjøre det på et sekund.»

Jeg smilte, glad for at han likte forslaget.

«Disse 21 som ble borte,» sa jeg. «Hvor mange av dem har dukket opp med en J på kroppen?»

«Åtte,» sa Giga.

«Så det kan altså være snakk om 13 drap til,» sa jeg og ristet på hodet samtidig. «Det er helt …»

Vi ble avbrutt av at Idjus kom inn i rommet. Han hadde med seg et stort, sammenrullet ark. Han prøvde å rulle det ut framfor meg. Jeg skjønte straks at det var et bykart.

«Jeg har plottet inn hvor ofrene var før de forsvant,» sa han. «Det siste stedet vi vet om i hvert fall.»

Han prøvde å holde kartet flatt, men det var så stort at han ikke klarte å holde alle fire hjørnene mot bordet samtidig.

«Heng det opp på veggen,» sa jeg. «Så blir det lettere å se også.»

Giga reiste seg og hjalp til. Snart hang kartet framfor oss. Idjus hadde laget små prikker med rød tusj. «Alle 21 har befunnet seg mellom 4. og 10. aveny, fra 3. til 19. gate,» sa han. «Det er jo et relativt stort område, og det er ikke sikkert det betyr noe. Men det går kanskje an å be folk som bor i det området om å være ekstra påpasselige,» sa han og så på oss, han var svett i det lyse hårfestet. «Eller – vi skal kanskje ikke skremme folk for mye.»

Jeg så på Giga. «Jo mer, jo bedre,» sa han. «Vi trenger at folk er redde. At de tar forholdsregler.»

Jeg var enig. «Bra, Idjus,» sa jeg. «Hvem skulle trodd at du var så organisert.»

Idjus smilte.

«Da jeg var liten, drømte jeg om å bli politimann,» sa han. «I tegneseriene jeg leste, syntes jeg det så så kult ut.»

«Hvem skulle trodd at du leste tegneserier,» sa Giga.

Det lo vi av alle sammen.

41

Den første utgaven av Dagslys ble printet ut på en onsdag. Vi gjorde det hjemme hos Idjus, siden moren hans jobbet i en bokhandel og hadde datamaskin og litt papir, men vi hadde ikke nok til mer enn 42 aviser i første omgang.

«Jeg kan høre med faren min om han kan hjelpe oss,» sa Ælgar. «Jeg tror han har tilgang på et trykkeri. De brukte i hvert fall et under krigen.»

«Var faren din en del av Motstandsbevegelsen?» spurte jeg.

Ælgar nikket, jeg kunne se at han var stolt.

«Det er vel derfor han står på listen til Fredsstyrkene,» sa han. «Siden de stadig vekk har razziaer der pappa har vært.»

«Bare pass på så han ikke får problemer,» sa jeg. «Det er ikke akkurat lovlig, det vi driver med.»

Før vi dro ut for å distribuere de første kopiene, sa Cursa:

«Vi må være forsiktige. Holde en så lav profil som mulig, og bruke postkassene. Ikke banke på hos folk eller fortelle noen om det vi driver med. Byen er full av angivere som er ute etter å forbedre DST-indeksen.»

Vi tok bussen ned til Rådhusplassen, og gikk to og to og fordelte det vi hadde. Det sitret i kroppen. Jeg så det i øynene på de andre også. De likte spenningen. Oppdraget. Likevel var jeg usikker på om vi kom til å oppnå noe. At flere ble klar over hva som foregikk i byen, var én ting. Noe helt annet var om det ville føre til endring. Og det var tross alt forandring vi ville ha. Hjelp.

På vei hjem fikk jeg en idé. Jeg tenkte på overfallet den første kvelden i Enkebyen og de tre mennene Cursa og Alhena hadde banket opp. Det var ikke sikkert de hadde vært på Abyss, men det var ikke usannsynlig at de hadde sett meg der, og så fulgt etter meg. Det var også en viss sjanse for at de bodde ikke så altfor langt unna. Og om de ikke hadde vært på Abyss akkurat den kvelden, kunne det hende de var der av og til.

Jeg nevnte det for Cursa og Alhena.

«Vil du virkelig tilbake igjen dit, altså?»

Det var Cursa som spurte. Jeg tenkte på det. Minnene satt godt i fremdeles. Jeg husket hvor hjelpeløs jeg følte meg og hvor redd jeg hadde vært. Bare tanken fikk hjertet til å slå raskere.

«Ja,» sa jeg likevel.

«Tror du at du klarer å ta tre stykker alene?»

«Det er vel heller tvilsomt,» sa jeg, selv om jeg følte meg sterkere og smidigere, men kanskje viktigst: sintere. Jeg følte at jeg kunne slå godt fra meg. «Men jeg hadde jo håpet på litt støtte, da,» sa jeg. «Litt hjelp.»

Cursa og Alhena så på hverandre.

«Vi har ikke vært der på en stund, vi heller,» sa Alhena. «Og akkurat nå vet jeg ikke om foreldrene mine slipper meg ut av syne.»

Det var ikke vanskelig å forstå.

Jeg så på Cursa. «Jeg kan sikkert bli med deg,» sa hun. «Men jeg synes vi bør være flere. I tilfelle. Den klubben der er et rottereir.»

«Det er nettopp derfor vi bør dra dit,» sa jeg. «For å se om vi kan finne noen av disse gærningene.»

«Hvordan mener du vi skal klare det?» ville Cursa vite. «Bare gå bort til folk og spørre: Hei, liker du å drepe jenter?»

Det var et godt spørsmål. Jeg hadde ikke noe godt svar. Ideen hadde virket så mye bedre i hodet mitt.

«For all del,» fortsatte Cursa. «Vi kan godt dra dit. Men vi bør ha en bra plan først.»

Vi ble enige om å tenke på det.

Da jeg kom hjem, satt Cyto på kjøkkenet sammen med mamma. Pappa var på jobb. «Hei,» sa jeg. Begge så opp på meg. Jeg skjønte at noe hadde skjedd. Jeg spurte hva.

«Cyto har fått seg ny jobb,» sa mamma.

«Har du?» sa jeg og så på ham. Han nikket, men virket ikke glad. «Det er en byggejobb,» sa han. «På 24. aveny, ganske langt opp. 117. gate, tror jeg det var.»

«Men … det er jo helt på den andre siden av byen,» sa jeg.

«Det er det,» sa han. «Det tar meg tre kvarter, minst, å komme meg dit. I hvert fall hvis …»

Han så ned så vidt. «I hvert fall hvis jeg skal fortsette å bo her,» fullførte han. Det begynte å demre for meg hvorfor mamma ikke var glad.

«Som jeg sa til deg: Du er hjertelig velkommen til det. Du kan bo her så lenge du vil.»

«Men han vil ikke det,» sa jeg til dem begge. «Han vil bo for seg selv.»

Mamma så fort over på ham. Vi så begge at jeg hadde rett. Han smilte mildt til henne. «Tusen takk for tilbudet,» sa han. «Men det er nok best for alle om jeg finner meg et eget sted å bo.»

Jeg visste ikke hva jeg skulle si. Det var jo ikke vanskelig å forstå ham. Likevel ble jeg skuffet og lei meg. Jeg snudde og gikk ut av kjøkkenet uten å si noe. På rommet mitt satte jeg meg på sengen og tenkte.

Vi var ikke familien hans. Selvfølgelig var vi ikke det, og han var ikke vår. Men jeg ville ikke at han skulle flytte til den andre siden av byen. Jeg ville at han skulle være hos oss. Hos meg.

Jeg la meg ned og stirret i taket. Selv om jeg hørte ham på kjøkkenet, sammen med mamma, savnet jeg ham allerede. Mer enn hjertet mitt hadde godt av.

42

Den kvelden gikk jeg ned i kjelleren etter at alle hadde lagt seg og banket på døren til rommet hans. Antakelig hadde han hørt skrittene mine over det knirkende gulvet, for han åpnet nesten med en gang.

«Hei,» sa han.

«Hei,» sa jeg stille. Cyto hadde på seg jeans og en hvit T-skjorte. Jeg var fortsatt i nattkjole, men jeg hadde tatt på meg en posete, grå treningsbukse. Jeg visste at jeg kunne sett bedre ut.

«Er det noe galt?» spurte han. «Har det skjedd noe?»

«Kan jeg komme inn litt?» svarte jeg.

«Ja, ja. Selvfølgelig.»

Han åpnet døren helt og viste meg inn. Av og til, når Cyto ikke var hjemme, hendte det at jeg snek meg ned i kjelleren og gikk inn på rommet hans, bare for å se hvordan han hadde det. Det var ikke greit, jeg var fullstendig klar over det, men jeg hadde ikke klart å la være.

Det var et lite rom. En seng, et bord, et skap og et vindu. På bordet lå noen ark, et par bøker. En liten radio var koblet til et strømuttak, men den sto ikke på. «Sorry,» sa han. «Det ser ikke ut her.»

Han fjernet alle klærne på stolen og kastet dem inn i skapet. En skjorte som lå oppå bordet, fikk samme behandling, før han signaliserte at jeg skulle sette meg. Selv plasserte han seg på sengen, lente seg med ryggen inntil veggen og beina oppi sengen.

Han så på meg og spurte:

«Hva skjer?»

Jeg hadde mye jeg hadde lyst til å si, men jeg visste ikke hvor jeg skulle begynne. «Når flytter du?» spurte jeg.

«Så fort jeg kan.»

Jeg nikket langsomt. «Så … det haster med å komme seg av gårde?»

«Nei, det er ikke sånn. Og jeg er veldig takknemlig for at jeg har fått lov til å bo her en stund. Moren din … hun fikk meg ut av teltlandsbyen. Det var veldig snilt, og ikke minst veldig bra, for meg. Men det er noe med å prøve å skaffe seg sitt eget liv også.»

Jeg hadde lyst til å protestere igjen, men visste ikke hva jeg skulle si som ville få meg til å høres ut som noe annet enn en liten, survete jente.

«Mamma kommer til å bli veldig lei seg,» sa jeg. «Hun har blitt en helt annen etter at du flyttet inn.»

«Hva mener du?»

«Hun spiser mer,» sa jeg. «Er gladere. Hun er veldig fornøyd med alt du har hjulpet til med i huset. Særlig at du laget en ny platting på den andre siden – der sitter hun ofte. Hun skryter av deg til pappa.»

«Det … var hyggelig å høre.»

Jeg hørte hvordan jeg forsøkte å gi ham dårlig samvittighet. Cyto løftet haken mot meg. De havblå øynene skinte. Først nå la jeg merke til at han hadde fått lengre hår. At han kunne lage en hestehale hvis han ville. Han hadde fått større muskler også, særlig i armene. Jeg hadde lyst til å sette meg på sengen ved siden av ham, men jeg ristet av meg tanken.

Isteden fortalte jeg om Dagslys og Abyss, at Cursa, jeg og noen flere kanskje skulle dra dit en av de nærmeste dagene, for å lete etter Janus-menn. Jeg spurte om han ville være med.

«Jeg … vet ikke helt,» sa han.

«Vi er kanskje for unge for deg.»

Det bare datt ut av meg. Cyto så fort på meg. «Det har ikke noe med dét å gjøre,» sa han og senket blikket igjen.

«Hva har det å gjøre med da?»

Han begynte å pille på en træl på innsiden av håndflaten.

«For det første høres det farlig ut. For det andre – hvordan tror du foreldrene dine vil reagere hvis de skulle finne ut at jeg har vært der sammen med deg? På et sted du ikke er gammel nok til å være, etter alt de har gjort for meg?»

«Men de får jo ikke vite noe,» innvendte jeg. «Ikke hvis vi ikke sier noe.»

Han flyttet litt på seg i sengen. «Men hva om de får vite det likevel? Hva hvis noe skulle skje?»

Jeg tenkte litt på hva jeg skulle svare. «Da legger vi skylden på meg,» sa jeg. «Du hørte at vi skulle dit, og så fulgte du etter oss for å passe på meg. Som den ridderen du er og alltid har vært.»

Jeg smilte prøvende, men Cyto så det ikke. Han hadde havnet i dype tanker.

«Stella, jeg … har noe jeg må fortelle deg.»

Han så på meg. «Noe jeg synes du bør vite om.»

Cyto fortsatte å klore på den harde huden i håndflaten. «Jeg er ingen ridder, Stella. Langt ifra, jeg …»

Han flyttet neglen til en ny træl, begynte å grave på den også.

«Du vet broren din?»

Tanken på Sirius fikk det til å stikke i magen. «Hva med ham? Hva har …»

Cyto løftet en hånd opp mot meg, som for å si: Det kommer, la meg fortelle. Jeg prøvde å puste normalt.

«Sirius og jeg var jo i samme tropp,» fortsatte han. «Det var derfor vi så hadde mye med hverandre å gjøre, akkurat som før krigen, for så vidt. Din bror og jeg, vi … var gode venner.»

Cyto stoppet så vidt, samtidig som kloringen økte i intensitet. «Broren din ble mer og mer innesluttet de siste ukene av krigen. Han var ikke alene om det, for så vidt – det var mange som ikke taklet alt vi gjorde, alt vi opplevde. Venner som dør rett framfor deg, for eksempel, eller i armene dine. Sirius sa nesten ingenting de siste ukene. Sto bare opp og gjorde det han fikk beskjed om, men det kom aldri en lyd ut av ham. Det var nesten som om han gikk rundt i en transe. Jeg vurderte om jeg skulle prøve å få troppssjefen vår til å sende ham hjem, men jeg visste at vi trengte så mange som mulig, og at det aldri ville skje.»

Cyto så opp på meg, før han fortsatte:

«Den siste kvelden jeg så broren din, kom han bort til meg etter at vi hadde lagt oss til for natten. Helt ut av det blå, etter flere uker med unaturlig taushet, ville han snakke med meg om noe.»

«Hva da?» spurte jeg. «Hva ville han snakke med deg om?»

Ubevisst holdt jeg pusten. Cyto ventet litt før han fortsatte.

«Vi gikk litt bort fra de andre, siden han ikke ville at vi skulle vekke dem. Da det bare var oss to der, sa han at han ville ha meg med på noe. Han ville ikke si hva, ikke der og da i alle fall – han sa bare at det var noe folk ikke ville like.»

«Folk?» spurte jeg.

«Ja, vi andre – i troppen. Det var i hvert fall det jeg trodde han mente. Uansett – han sa at jeg alltid hadde vært en survivor. Det var dét han kalte meg, en som overlever, og han ville ha meg med på … prosjektet sitt, hvis det går an å kalle det det.»

Jeg hadde ingen anelse om hvor Cytos historie var på vei.

«Jeg skjønte fortsatt ikke hva han mente, og jeg var litt engstelig for at det kanskje hadde tørnet for ham. At han hadde skapt seg en fantasiverden der ting ga mening, for ham, og at han trodde på det såkalte oppdraget sitt. Jeg ba ham gå og legge seg, prøve å sove litt – kanskje hodet hans ville være klarere neste morgen. Jeg sa det ikke akkurat sånn, selvfølgelig, men det var det jeg mente og tenkte. Jeg ville uansett ikke bare bli med på noe, sånn helt uten videre – ikke uten å vite hva det var han skulle ha meg med på. Så … jeg gikk og la meg. Men da jeg våknet neste morgen, var broren din borte.»

Jeg prøvde å svelge, men oppdaget at jeg var blitt knusktørr i halsen.

«Hadde han dratt av gårde på egen hånd?» spurte jeg.

«Alt tydet på det,» svarte Cyto.

«Men … fant du ut hva han skulle, da? Hvor han hadde dratt?»

Cyto ristet på hodet.

«Og det har jeg tenkt på hver eneste dag siden. Om jeg skulle ha blitt med ham, hva som hadde skjedd da. Dette var kvelden før det siste store slaget, det som i praksis avgjorde krigen. Vi hadde ingen sjanse, og det visste vi på forhånd. Kanskje … det hadde gått bra med ham hvis jeg … kanskje Sirius også ville ha kommet hjem hvis jeg bare kunne ha vært der sammen med ham. Prøvd å passe på ham.»

«Eller kanskje ingen av dere ville ha kommet hjem,» sa jeg.

Cyto så ned igjen, før han slo ut med hendene, kraftløst. Han hadde sluttet å pille på trælskorpene.

«Vet du hva jeg tror?» sa jeg. «Jeg tror han skulle rømme. Prøve å komme seg vekk derfra, uten å måtte være med på det siste, store slaget.»

Cyto skulle til å protestere. «Du sa det selv,» påpekte jeg. «Dere visste at det kom til å gå til helvete, og du sa han ville ha deg med på noe folk ikke ville like. Og broren min har aldri vært spesielt tøff av seg. Da han var liten, var han mørkeredd, han var redd for ting i skogen, vi skulle aldri gå nærme elven, for da …»

Jeg stoppet meg selv, kjente tårene velte opp i meg.

«Jeg er ganske sikker på at broren din ikke var noen desertør, Stella,» sa Cyto stille. «Onkelen min, derimot.»

Cyto ristet på hodet. «Han skjøt seg selv i foten. Jeg så det selv; han sørget for å bli lagt inn på sykestuen, for han taklet ikke krigen. Taklet ikke noe av det. Og fordi han ikke kunne gå, ble han sendt hjem.»

Cyto pustet hardt ut. «Det jeg prøver å si, er at jeg skulle ha passet bedre på broren din og at ting kanskje ville ha vært annerledes hvis …»

Han virket å lete etter hva han skulle si. «Og hver gang jeg ser deg eller foreldrene dine, så blir jeg minnet på det jeg gjorde. Eller rettere sagt – ikke gjorde.»

Jeg sa ingenting, rett og slett fordi jeg ikke visste hva jeg skulle si. Jeg kjente at kinnene var rødglødende.

«Så det er derfor du har prøvd å passe på meg isteden?» spurte jeg. «Det var derfor du reddet meg den kvelden?»

Skuffelsen veltet opp i meg. Cyto snudde seg mot meg, så meg inn i øynene. Det føltes som om han skulle si noe. Jeg klarte ikke å møte blikket hans. Så hørte jeg skritt i etasjen over, tunge dunk mot det knirkende gulvet. Pappa som gikk på do. Verken Cyto eller jeg sa noe. Jeg håpet pappa ikke hadde sett den åpne døren til soverommet mitt, eller hadde hørt oss snakke.

«Tror du det er en sjanse for at Sirius overlevde?» hvisket jeg. «At han bare stakk av og ligger lavt et eller annet sted?»

«Det er umulig for meg å svare på,» sa Cyto like stille. «Men det gikk hardt for seg den siste dagen. Mange tusen døde før vi overga oss. Jeg kan ikke helt se hvordan han skulle klart å komme seg unna.»

Jeg hørte pappa subbe tilbake igjen til soverommet. Stillheten la seg over Cytos rom igjen.

«Jeg … får vel gå opp igjen,» sa jeg snart, selv om jeg ikke hadde lyst. Cyto nikket sakte.

«Ikke si noe om dette til foreldrene dine,» sa Cyto. «Hvis broren din hadde overlevd, er jeg sikker på at han ville kommet hjem. Så lenge han sa noe, snakket han om Gravdal hele tiden. Jeg har ikke lyst til å gi foreldrene dine, særlig moren din, falske forhåpninger.»

43

Klokken hadde så vidt passert sju neste morgen da jeg satte meg på den første bussen i nærheten av gaten vår, og tok den hele veien ned til Rådhusplassen. Allerede hadde folk møtt opp for å sikre seg rasjoner, men så tidlig om morgenen var køene korte. Selv om det var høst, vibrerte varmen over de solrike fortauene.

Jeg gikk opp og ned de samme avenyene og gatene vi hadde delt ut aviser i, men uten å se noen W-er. Jeg tok det som et godt tegn. Eller kanskje folk flest ikke hadde rukket å lese avisen vår ennå.

De neste skoledagene snakket vi med noen av elevene om å få tak i mer papir, slik at vi kunne printe ut flere aviser. Mamma ga meg lov til å kjøpe en bunke på 250 ark i en bokhandel som lå ikke så langt fra der vi bodde. Jeg spurte de andre om ikke de også kunne be om det samme. Den neste gangen vi var private avisbud i Enkebyens gater, hadde vi nesten 200 kopier i hendene.

Idjus ville, av en eller annen grunn, gå sammen med akkurat meg den dagen. Da vi hadde delt ut aviser i nederste del av 6. aveny og 13. gate, stoppet han meg og sa:

«Jeg har sett litt nærmere på dem som er blitt borte. Det er én ting som er litt rart. Eller kanskje det bare er tilfeldig, jeg vet ikke.»

«Hva er det du har funnet ut?»

«Det er jo 21 stykker som er borte,» sa han. «Av dem så er det påfallende mange som er … ganske smarte.»

Jeg myste mot ham. «En ting er Wolfria,» fortsatte han. «Hun vet vi var skarp som bare det. Dritgod i sjakk. Men hun her, for eksempel,» sa han og åpnet en av avisene og bladde om til første side. Der pekte han på navnet øverst i venstre kolonne – Oruth Hegel. «Hun var et ess med datamaskiner. Kunne bygge en selv, visstnok, fra bunnen av. Hadde et eget talent for alt som har med elektronikk å gjøre.»

Jeg flyttet vekten av meg selv fra den ene foten til den andre.

«Og så er det hun her.»

Han pekte på kvinnen ved siden av. «Eidrid Numbria, 22 år. Hvis datoene vi har skaffet inn, er riktige, så var hun den første som forsvant. Våpenglad dame, god til å skyte. God til alt som dreide seg om å treffe blink, egentlig – enten det var dartpiler eller pil og bue. Visstnok rasende for at hun ikke fikk lov til å delta i krigen. Og det er flere,» sa han ivrig. «Hun her var god til å turne. Og da mener jeg god. En av byens aller beste, kanskje til og med i hele landet.»

Han dunket pekefingeren mot arket, flyttet den til neste navn, neste bilde. «Hun her … var visstnok en veldig god kokk.»

Fingeren forflyttet seg igjen. «Denne dama her fikk utgitt en bok om administrasjon og ledelse. Og sånn går det hele veien,» sa han og bladde om til neste side. «Hun her – hun fant opp ting.»

Han bladde om til en ny side. Pekefingeren havnet øverst til venstre. «Hun var god til å snekre, bygge, fikse – hva det måtte være.»

Idjus skjøv fingeren lenger ned. «Hun her hadde sin egen fiskebåt. Det er heller ikke så vanlig.»

Han stoppet og så på meg:

«Poenget er at det er ganske mange flinke damer som har forsvunnet.»

«Så … du mener det er derfor de er tatt?»

Idjus så alvorlig på meg, før han nikket og sa:

«Det er det jeg lurer litt på, ja.»

44

Noen kvelder senere dro vi til Abyss – Cursa, Idjus, Ælgar og jeg. Bare å være i nabolaget eller å stå utenfor klubben igjen, gjorde meg redd. Jeg prøvde å skjule det for de andre.

Det var den samme dørvakten som sist. Han gransket oss lenge, før han slapp oss inn. Snart kom vi ut i det mørke lokalet der musikken dunket og buldret; det kjentes som om gulvet rørte på seg. I skyggene så vi bare menneskelige konturer, hørte en stemme her og der. Den søtlige duften av røyk snek seg inn i bihulene.

«Oblivion,» sa jeg til Idjus og gjorde samtidig et demonstrativt sniff. «Føler du deg hjemme?»

Han smilte og strøk seg over haken. «Jeg har sluttet med de greiene der.»

Vi fant oss et bord litt lenger inn og satte oss. Planen var enkel: Cursa og jeg skulle se om vi så noe til mennene som hadde overfalt meg. Jeg hadde vært trygg på at jeg ville klare å kjenne dem igjen. Nå var jeg ikke like sikker lenger.

Øynene hadde begynt å vende seg til mørket da Cyto med ett bare sto framfor bordet vårt. Han hadde ennå ikke flyttet ut, men som alltid hadde jeg ikke sett mye til ham om kveldene. Overrasket ropte jeg navnet hans og reiste meg fort. Den larmende musikken gjorde at jeg måtte stille meg helt inntil ham for at han skulle høre hva jeg sa. Det var nesten så kinnet mitt kom borti hans.

«Hva gjør du her?» ropte jeg.

«Du sa du skulle hit,» svarte han. «Men du sa ikke noe om når. Så … jeg tok egentlig bare en sjanse på at du, dere, var her.»

Jeg ble varm inni meg. Han hadde kommet for å passe på meg. Igjen. Bak meg merket jeg at noen sparket meg på leggen. Det var Cursa.

«Åh,» sa jeg og snudde meg mot vennene mine. «Dette er Cyto. Han er fra samme sted som meg.»

Cursa reiste seg og stilte seg ved siden av meg. Hun strakte fram hånden og så ham dypt inn i øynene.

«Så det er du som er Cyto.»

Cyto tok hånden hennes og nikket, men jeg så at han følte seg beklemt. Jeg presenterte ham for de andre, og fortalte at han visste hvorfor vi var her. Cyto nikket til hver enkelt og mumlet at det var hyggelig å hilse på alle. «Hva skjer?» spurte han og henvendte seg til meg.

«Ikke så mye foreløpig,» sa jeg med et sukk. «Det er ingen som går rundt med et tegn i pannen, akkurat.»

«Ikke kjenner vi noen som kjenner noen her inne heller,» skjøt Cursa inn.

«Kanskje jeg gjør det,» sa Cyto. «Noen krigskamerater av meg pleier å vanke her inne. Jeg kan gå og se meg litt om,» sa han. «Kanskje de er her.»

Jeg syntes det var et godt forslag, selv om jeg helst ville at han skulle stå inntil meg så lenge som mulig.

Da Cyto hadde forsvunnet i mørket, satte jeg meg ved siden av Cursa. Jeg kjente blikket hennes på meg.

«Hva er det?» spurte jeg og snudde meg mot henne.

«Ingenting,» sa hun først, før hun smilte. «Men jeg tror han liker deg også.»

Jeg fnøs. «Han skal flytte til den andre siden av byen.»

«Og så?»

«Og så?»

Jeg prøvde å få øye på ham i røyken, men så ham ikke. Jeg visste ikke hva jeg skulle si heller, så jeg lot være. Men jeg tenkte for meg selv. På Cyto og det Cursa hadde sagt, og på det hun kanskje hadde sett. Det gjorde meg ør i noen sekunder.

Etter en stund reiste Ælgar og Idjus seg også. «Vi skal bare se oss litt omkring,» sa Idjus. «Det er kjedelig å bare sitte her.»

Det tok ikke mange sekundene før to menn satte seg overfor oss, akkurat der Ælgar og Idjus hadde sittet.

«Se her,» ropte den ene. «Middag og Dessert.»

Den ene pekte på Cursa først, deretter på meg. Cursa himlet med øynene. Bassen fra sangen som spilte, dundret i veggene rundt oss.

«Og hvem er dere – Frokost og Lunsj?» spurte hun spydig. De lo begge to og så på hverandre.

I neste øyeblikk sto Cyto over dem.

«Der er dere,» sa han og så ned på Frokost og Lunsj, før han gestikulerte til dem at de skulle sette seg lenger inn. En av dem havnet like inntil meg. Jeg trakk meg enda nærmere Cursa.

«Enox og Brute var i samme bataljon som meg under krigen,» forklarte Cyto. «Dem kan du trygt ta med deg i, eh, krigen.»

«Kjente dere også broren min?» ropte jeg gjennom dunkene fra musikken. «Sirius Stærk,» la jeg til.

«Å ja,» sa han som satt nærmest meg – jeg visste ikke hvem som var hvem. Han sendte et raskt blikk til Cyto først. «Vi kjente Sirius, ja.»

Jeg lurte på om de visste hva som hadde skjedd, både da broren min sluttet å snakke, og da han forsvant, men jeg skjønte på ansiktsuttrykket hans at mer ville han ikke si.

Mannen nærmest meg hadde kort, brunt hår som ikke så ut til å ha vært vasket på en stund. T-skjorten var mer gul enn hvit, og den svarte skinnvesten – hvis det i det hele tatt var skinn – hadde sprukket opp. Mannen bortenfor var nesten albinohvit. Han hadde spart på håret, som hang umotivert ned mot skuldrene. Av og til ristet han på hodet, for ikke å få hår i øynene. Begge drakk fra glass som raskt ble tommere.

«Kjenner dere en som er helt skallet og som også jobber i Fredsstyrkene?» ropte jeg etter en liten stund. Enox og Brute vekslet blikk. «Jeg tror kanskje han er her av og til. Stor kar. Lukter ikke spesielt godt.»

Det samme kunne jeg sagt om Cytos krigskamerater, men jeg lot det være.

«Det høres ut som Nobilo,» sa mannen nærmest meg. «Eller hva, Brute?»

Brute nikket og og rapet diskré. Oppildnet fulgte jeg opp:

«Hva mer enn Nobilo?»

«Hva vil du med ham?» svarte Enox.

Minst mulig, mumlet jeg for meg selv. Jeg så på Cyto og skjønte at han lurte på det samme. Jeg hadde ikke nevnt noe om overfallet til ham. Jeg lot være å svare, håpet spørsmålet ville forsvinne.

«Hvorfor er dere så interessert i Nobilo?» ropte Brute. Jeg hysjet på ham, ville ikke at vi skulle tiltrekke oss oppmerksomhet.

«Jeg er forelsket i ham,» ropte Cursa. «Synes han er skikkelig digg.»

Jeg prøvde å kvele en latter, men var ikke sikker på om jeg klarte det. Enox og Brute så på oss alle etter tur.

«Jeg har ikke sett ham her i kveld,» sa Brute til slutt. «Men det hender han stikker innom. Jeg kan si ifra at han har en hemmelig beundrer.»

Da klokken var halv ti, gikk Cyto, Cursa og jeg. Ælgar og Idjus ville bli litt til, uten at de forklarte det noe nærmere. Enox og Brute var heller ikke ferdige med kvelden.

«Det var hyggelig å treffe deg,» sa Cursa og strakte fram hånden mot Cyto.

«I like måte,» svarte han. «Skal vi følge deg hjem eller noe?»

«Ellers takk,» svarte hun og kikket på meg med forventningsfulle øyne. «Kanskje en annen gang. Vi sees i morgen, Stærk.»

Da hun gikk, sendte hun meg et blikk som sa: Og da vil jeg vite alt som skjedde!

På vei hjem fortalte jeg Cyto om overfallet. Han sa ingenting da jeg var ferdig. Jeg så bare at han tenkte på noe.

«Jeg vet ikke om Nobilo har noe med drapene eller bortføringene å gjøre,» la jeg til, mest for å si noe. «Men … det er det vi har lyst til å finne ut av. Han kan fint være typen til det.»

Fortsatt ingenting fra Cyto.

«Hva er det?» spurte jeg til slutt.

«Hm?»

Jeg gjentok spørsmålet og la til at han hadde vært stille hele veien hjem. Det tok noen øyeblikk, før han svarte.

«For noen måneder siden var du en liten, uskyldig jente,» begynte han. «Nå prøver du å hamle opp med drapsmenn. Er du sikker på at du vet hva du gjør?»

45

Den første W-en dukket opp noen dager senere, i et vindu i en bygning på 6. aveny og 13. gate. Det var Ælgar som oppdaget den; han hadde tilfeldigvis sett den da han var med faren sin for å hente rasjoner.

Giga og jeg dro dit dagen etter. En mann i begynnelsen av 30-årene åpnet. Han kalte seg Gobby, men på døren hans sto det Grobelius Carr. Han hadde kommet til Enkebyen via båt for seks år siden. Han snakket språket vårt godt, etter å ha jobbet på jernbanen. Vi ble invitert inn på kjøkkenet, der han serverte oss te og kjeks.

Det var hans kone Viuth som hadde forsvunnet.

Det hadde skjedd for et par måneder siden; hun hadde jobbet som vaskehjelp i et av de finere strøkene i byen, der mange av de første enkene bodde, men en dag kom hun bare ikke hjem.

«Har du snakket med noen i Fredsstyrkene om dette?» spurte jeg.

Gobby snøftet.

«Jeg prøvde,» sa han foraktfullt. «Jeg dro til og med ned til Magistratet, prøvde å si ifra til Grugl selv, men jeg fikk aldri audiens. Til slutt ble jeg bedt om å slutte og mase. Folk klaget. Etter hvert fikk jeg så mange minuspoeng på DST-indeksen min at jeg mistet jobben.»

Han så ned i bordet i noen øyeblikk. «Jeg ble bare kalt inn til sjefen en dag,» sa han stille. «Fikk beskjed om at det ikke var bruk for meg lenger.»

Det begynte å demre for meg hvorfor det hadde vært så lite engasjement blant folk til å gjøre noe med forsvinningene. De turte rett og slett ikke, av frykt for å komme dårligere ut på DST-indeksen. Hvis man ville ha noe å leve av, var det bedre å holde kjeft.

«Fortell oss om kona di,» ba jeg.

Gobby smilte for seg selv. «Viuth var – hun er – en utrolig vakker kvinne.»

Han reiste seg og gikk ut i stuen, men kom snart tilbake igjen med et bilde av en dame med lange, kastanjebrune krøller og et bredt smil. Vinden hadde tatt tak i håret hennes, og hun befant seg på en steinstrand med skummende bølger i bakgrunnen. Det så ut som om hun hadde tilbrakt mange timer i solen.

«Bildet er noen år gammelt, men det er tatt her i byen. Før krigen brøt ut.»

Jeg sendte det videre til Giga, som kikket på det en stund.

«Hvorfor kom dere hit til å begynne med?»

«Viuth … »

Han så ned. «Viuth trengte å komme vekk fra byen vi bodde i,» sa han fort. «Jeg kan egentlig ikke si så mye mer enn det.»

Det hørtes ut som hun hadde vært spion, tenkte jeg.

«Min kone var veldig pliktoppfyllende. Dyktig; hun kunne blitt noe mye mer enn vaskehjelp. Hun snakket flere språk, blant annet, tegnspråk til og med. Det var en av grunnene til at hun fikk en såpass stor kundekrets.»

Jeg tenkte på det Idjus hadde funnet ut om de andre ofrene. At det var folk med ekstra ferdigheter, kunnskaper, som var blitt tatt. Viuth så ut til å passe fint inn i det mønsteret.

46

Cyto flyttet på en lørdag. Han hadde ikke skaffet seg så mye, så det gikk raskt å pakke. Han takket mamma og pappa for at han hadde fått lov til å bo hos oss, og så tok han dem i hånden. Meg nøyde han seg med å gi et lite nikk.

Så var han borte.

Kvelden før hadde han lovet meg å holde kontakten, men da han gikk fra oss, mot nærmeste buss-stopp, føltes det som om jeg aldri kom til å høre fra ham igjen.

Resten av den helgen var jeg nesten ikke ute av rommet. Jeg prøvde å lese en bok, bare for å ha noe å gjøre, men jeg klarte ikke å konsentrere meg om ordene.

Cyto var borte.

Søndag ettermiddag kom mamma inn til meg og lurte på hvorfor jeg ikke ville spise. «Er du syk?»

Jeg ristet på hodet. «Bare sliten,» svarte jeg. Det siste var sant også. Etter at vi begynte med Dagslys, hadde vi brukt nesten hver ledige time utenom skole og trening til å få tak i mer papir og printe ut flere aviser. Og for at det skulle være noen vits, hadde vi også forsøkt å følge opp, ved å gå gatene på nytt, på jakt etter W-er.

Og vi hadde funnet flere.

Alle, med unntak av fire, hadde dukket opp døde, drept. Tallet på jenter eller kvinner som vi visste var blitt drept, var nå oppe i 17. Alle var mellom 19 og 44 år gamle, og samtlige hadde bare seks tall i strekkodene sine. Ifølge Idjus hadde seks av dem som fortsatt var borte, født barn, mens åtte hadde syvsifrede strek-koder, hvilket betydde at de var blitt sterilisert. Hvis det fantes en sammenheng mellom de som kunne få barn, og de som forsvant, så klarte ingen av oss å få øye på den.

En dag etter skolen bestemte jeg meg for å gå ned til Magistratet. Jeg sa ingenting til de andre, mest fordi jeg anså sjansen til å lykkes med det jeg hadde satt meg fore, som større hvis jeg gikk alene. Da jeg kom inn i hovedbygningen, ble jeg straks stanset av to vakter som lurte på hva jeg skulle.

«Jeg skal besøke faren min,» sa jeg. «Han er fredsvokter, akkurat som dere.»

«Hva heter han?»

Jeg kviet meg et øyeblikk, men innså at jeg ikke hadde noe annet valg enn å svare.

«Stærk.»

«Fornavn?»

«Stavius.»

Vaktene så på hverandre. Det så ikke ut til at noen av dem visste hvem pappa var. Likevel gjorde de et nikk til meg, som tegn til at jeg kunne gå inn.

Jeg kom inn i det store rommet der mamma og jeg hadde ventet på at pappa skulle få uniform. Jeg hadde selvsagt ingen intensjoner om å besøke ham. Isteden gikk jeg bort til resepsjonsskranken, like til siden for metalldetektoren.

«Ja?» spurte kvinnen bak det høye bordet.

«Jeg lurte på om Porrima er her i dag?» spurte jeg. «Jeg vet ikke hva han heter til fornavn eller om det er dét som er fornavnet hans.»

«Porrima. Skal vi se.»

Hun tittet ned på en skjerm. Det tok noen øyeblikk, så sa hun: «Han jobber på avdelingen for Transport og Våpen.»

«Jeg skulle gjerne ha snakket med ham.»

Kvinnen så skeptisk på meg, og hun ba meg også om en forklaring. Jeg tenkte fort:

«Han hjalp meg,» sa jeg. «En gang jeg trengte det som mest. Jeg ville bare takke ham. Personlig.»

Det så ut til å mildne henne. «Det var snilt av deg,» sa hun først. «Jeg skal sørge for at du får poeng. Hva er koden din?»

Jeg hadde mest lyst til å be henne drite i de poengene, men jeg tenkte det kanskje ville gjøre henne mistenksom. «Om du kan klare å få tak i ham for meg, er det fint,» sa jeg etter å ha ramset opp de seks sifrene mine.

Hun smilte og sa:

«Vent litt, så skal jeg se hva jeg kan klare.»

Det gikk noen øyeblikk. Folk i uniform kom inn og ut. Heldigvis var ikke pappa her akkurat nå. Jeg hadde ikke regnet med det heller; som regel var han bare ute og patruljerte.

«Han skal være på vei inn om tjue minutter, cirka,» sa kvinnen etter hvert og løftet blikket mot meg. «Vil du vente her inne så lenge?»

«Ja takk.»

Jeg takket for hjelpen og gikk bort til benken. Jeg hadde sittet der i kanskje ti minutter da jeg merket at de andre rundt meg stoppet opp, midt i en bevegelse, og strammet seg opp – som om alle samtidig hadde mottatt en kommando jeg ikke hadde fått med meg. Jeg så meg omkring. Soldatene sto i giv akt. Selv kvinnen bak skranken hadde reist seg. Jeg antok at jeg burde gjøre det samme, men jeg ble sittende akkurat der jeg satt.

En kort, tykk skikkelse, omringet av soldater og en mann i dress som snakket konstant til ham, kom inn i bygget. Ved føttene hadde han en liten hund som trippet raskt for å holde følge. Jeg skjønte med en gang at det måtte være Grugl.

Han stirret framfor seg, som om alt som skjedde ved siden av ham, honnøren soldatene ga ham, respekten alle viste ham, ikke betydde noe. Han så heller ikke ut til å ta notis av noe mannen i dress fortalte ham, enten det var resten av dagens gjøremål eller simpelthen hva han skulle ha til middag når han kom hjem i kveld.

Grugl gikk utenom metalldetektoren, inn gjennom en sidedør som ble åpnet bare for ham, mens dressmannen og de andre måtte gjennom den vanlige detektoren. Alle måtte skanne kodene. Grugl løftet også opp hunden, som var så liten at den enkelt passet i favnen hans – som en liten baby. Jeg fnøs inni meg. Ingen i Enkebyen hadde lov til å holde hund, rett og slett fordi det ikke var mat nok til alle menneskene. Men lovene og reglene gjaldt tydeligvis ikke for byens magistrat.

Jeg fulgte ham foraktfullt med blikket idet han tok trappen oppover. Med ett stanset han langsomt, før han snudde seg. Blikket hans møtte mitt, som om han hadde merket seg at jeg satt på benken i rommet uten å reise meg, slik de andre hadde gjort. Han bare sto der og så på meg med et misbilligende blikk. Jeg skjønte ikke hva som skjedde. Kvinnen bak skranken forsøkte å gestikulere med armene at jeg skulle gjøre noe. Men jeg ble bare sittende.

Grugl tok et skritt ned trappen. Det var helt stille i det store, høyloftede rommet. Hundens tunge hang delvis ut av munnen, som om den hadde anstrengt seg, og den pustet fort.

«Hva heter du?» spurte Grugl. Jeg så meg omkring, usikker på om det var meg han snakket til. Sa jeg navnet mitt, ville han huske det. Gjorde jeg det ikke, ville han garantert prøve å finne det ut.

«Stella Stærk,» sa jeg fort – i håp om at han ikke skulle få med seg alle stavelsene og bokstavene. Men det gjorde han. Han gjentok navnet mitt, sakte. Så lo han fort, før ansiktet la seg i alvorlige folder.

«Hva er koden din?» spurte han.

Jeg så ned på den. Hadde ikke noe lyst til å gi ham den. Og siden han ikke fikk den med en gang, sa han:

«Forresten, det er ikke så farlig. Jeg har deg på film.»

Han løftet blikket mot kameraene i taket. Så smilte han skrått, og snudde seg.

47

Tanken på at Grugl, selveste Grugl, skulle vite hvem jeg var og attpåtil studere meg nærmere på en skjerm oppe på kontoret sitt, gjorde meg kvalm. Jeg lurte på hva jeg skulle gjøre. Hva jeg kunne gjøre. Ikke stort, fant jeg ut, men at jeg hadde gjort en tabbe ved å oppsøke Magistratet, var hevet over enhver tvil.

Jeg var på vei ut igjen, fast bestemt på å komme meg vekk derfra, da Porrima kom motsatt vei sammen med tre andre soldater. Jeg kjente igjen mannen som hadde kjørt oss til Enkebyen med en gang. Det tykke, heldekkende skjegget, den korte kroppen. Porrima oppdaget meg idet jeg forsøkte å se en annen vei.

Han stoppet og sa hei. Det var overraskelse i stemmen hans, som om han husket meg, men ikke fra hvor. De andre soldatene stanset også, men Porrima signaliserte at de bare skulle gå videre, så skulle han komme etter. Jeg var varm i hodet etter den rare episoden med Grugl. Det hjalp ikke at det minst måtte være 30 varmegrader ute.

«Stella, ikke sant?» sa han.

Jeg nikket sakte.

«Jeg kjente deg nesten ikke igjen,» sa han med et smil. «Hva gjør du her?»

Jeg smilte fort.

«Altså, jeg hørte det var en jente som ventet på meg her, men … jeg trodde ikke det skulle være deg. Hvordan er det med deg? Hvorfor … hvordan …?»

Jeg sjekket om det var noen kameraer på utsiden av bygningen. Det var det. Haugevis. «Kan vi gå et sted der … det ikke er sånne overalt?» spurte jeg og pekte på kameraene.

«Ja, ja, selvfølgelig,» sa han. «Men …»

Så sluttet han å snakke og pekte isteden på en benk ved siden av bygget. Benken lå på en liten høyde. Vi gikk opp og satte oss. Skuet ut mot horisonten. På baksiden av noen av bygningene så vi havet, de hvite skumstripene som alltid gjorde meg så rolig til sinns.

Ikke nå.

Jeg visste ikke hvor mye tid Porrima hadde til rådighet, så jeg sa bare at alt var fint med oss. Igjen takket jeg for at han hadde reddet oss.

«Det skulle bare mangle,» sa han.

«Ja, kanskje, men jeg har ikke sett så veldig mange med P på brystet som oppfører seg sånn som deg,» sa jeg. «Og det er faktisk derfor jeg er her.»

Porrima løftet øyenbrynene. Jeg fortalte ham alt vi hadde funnet ut i løpet av de siste ukene. Jeg la ut om Wolfria, Alhena, om Viuth og de andre som hadde forsvunnet, og føyde til at det virket som om noen bevisst gikk etter kvinner som var flinke, sterke, som kunne noe.

«Vi er redde for at det er Janus-gruppen som står bak,» avsluttet jeg. «Og at det bare skal bli verre. Hvis ingen gjør noe.»

«Men hvorfor kommer du til meg med dette?»

«Fordi …»

Jeg stoppet og tenkte meg om. «Fordi jeg vet at du er en ordentlig fyr,» sa jeg. «Du bryr deg.»

«Men hva tror du jeg kan gjøre?»

Jeg trakk pusten mens jeg tenkte på hva jeg skulle si. «Finne ut hvem de er,» sa jeg. «Prøve i hvert fall; vi må få stoppet dem på en eller annen måte.»

Porrima vred på seg, som om benken var ubehagelig å sitte på.

«Det er ikke min avdeling,» sa Porrima da han omsider snakket. «Jeg kan ikke bare …»

Han stanset seg selv, men jeg så at han tenkte på det.

«Har du barn selv?» spurte jeg.

Han klødde seg fort i skjegget. «Jeg har en datter,» sa han. «Hun er et par år yngre enn deg.»

«Hva hadde du sagt og tenkt hvis datteren din ble offer for noen av disse gærningene?»

Det svarte han ikke på, men så ga også svaret seg selv. «Ville du ikke ønsket å gjøre noe for å forhindre det?» la jeg til.

«Jo,» sa han, og jeg var sikker på at jeg hadde ham på kroken. «Men det er ikke så lett. Det er kameraer overalt der inne. Begynner jeg å stille spørsmål som ikke har noe med arbeidsoppgavene mine å gjøre, er det fort gjort at andre begynner å lure på hvorfor. Spørsmål som kan føre til nye spørsmål igjen, og da …»

Det var ikke vanskelig å skjønne betenkelighetene hans. Poengene han ville miste. Hva dét kunne føre til.

«Det var et par av sjåførene i kolonnen den dagen som rapporterte meg,» la han til. «Jeg fikk dere jo igjennom vaktposten. Utenom køen. Det var ikke helt bra, og i hvert fall ikke i henhold til reglementet.»

Jeg visste ikke hva jeg skulle si.

«Hva er det dere trenger, da?» spurte han med et sukk.

«Et navn eller to,» sa jeg. «Et sted der disse folkene møtes. Hvis de møtes overhodet.»

«Og hvis jeg skulle klare å finne ut av det for dere – hva da? Hva har dere tenkt å gjøre?»

Det var et godt spørsmål. Jeg hadde ikke tenkt så langt ennå.

«Da forteller vi alle hvem de er,» sa jeg.

«Hvordan skal dere klare det?»

Jeg følte at jeg kunne stole på Porrima, men jeg hadde ikke lyst til å fortelle ham om Dagslys. Ikke ennå i hvert fall.

Vi ble sittende i taushet i noen øyeblikk.

«Jeg vil gjerne hjelpe dere,» sa Porrima til slutt. «Virkelig. Men det er umulig for meg å love noe. Uansett så må vi kunne komme i kontakt med hverandre på en eller annen måte. Vi kan ikke sees her, og du kan ikke komme hjem til meg. Jeg kan heller ikke komme hjem til deg.»

Jeg hadde ikke regnet med noe annet. Derfor foreslo jeg at jeg, hver fredag ettermiddag, skulle gå ned til stranden klokken fire og ta med meg et håndkle – som om jeg skulle bade. Dukket han ikke opp innen klokken var fem, så skulle jeg dra hjem igjen. Porrima syntes det hørtes ut som et godt forslag.

«Jeg er nødt til å gå inn nå,» sa han.

«Det skjønner jeg,» sa jeg. «Og tusen takk. Igjen. Du er virkelig en bra fyr.»

«Heh,» sa han fort og smilte. «Si det til kona.»

48

De neste to fredagene dro jeg på stranden som avtalt klokken fire, uten at Porrima dukket opp. Jeg hadde ikke regnet med at han ville klare å hjelpe oss på kort tid, men likevel ble jeg skuffet. Jeg ville ha resultater. Fremgang. Helst så fort som mulig.

I mellomtiden trente vi mer enn noensinne. Et par av de andre jentene i klassen ville også lære. Det var gøy å se hvor motiverte alle var. Selv var jeg oppe i åtte kroppshevinger. Åtte flere enn jeg hadde klart da vi startet treningen for noen måneder siden.

En fredag etter skolen samlet vi oss hjemme hos Idjus. Han bodde på 12. aveny og 19. gate, i en leilighet med tre rom og en liten kjeller. Foreldrene hadde ikke kommet hjem ennå, og mens vi sto og laget pizza, sa han:

«Jeg har funnet ut litt mer om Nobilo.»

Nobilo var med all sannsynlighet en av mennene som hadde overfalt meg den første kvelden i Enkebyen. Vi samlet oss rundt Idjus, ved komfyren.

«Han bor noen kvartaler unna Abyss. Han jobber i etterforskningsenheten i Fredsstyrkene, de som liksom skal ta folk som begår lovbrudd her i byen.»

Idjus sukket. «Det gjør det jo ikke akkurat noe lettere. Og jeg vet ikke om han er med i Janus-gruppen.»

Cursa smattet, hun hadde akkurat smakt på fyllet. «Vi er nødt til å prøve å nærme oss disse folkene på en eller annen måte,» sa hun.

Vi ble enige om å se an situasjonen; vi kunne ikke bare vandre rundt på måfå, på jakt etter medlemmer av Janus-gruppen.

Da den neste fredagen kom, gikk jeg som vanlig til stranden klokken fire. Det var noen andre der også. Selv om det var høst, var det fortsatt godt og varmt i luften, men jeg så ingenting til Porrima.

Jeg la meg på håndkleet i sanden og stirret opp mot skyene som hadde dannet et tynt slør over den dype, blå bakgrunnen. Jeg tenkte på klimaet i byen, som jeg aldri helt ble klok på. Den ene dagen kunne det bøtte ned fra himmelen, og være bare så vidt over ti varmegrader. Neste dag var det glovarmt igjen. Det fikk meg til å lure på hvordan vintrene var. Hvordan det ville være for alle som bodde i teltlandsbyen utenfor.

Bevegelser ved siden av meg fikk meg til løfte på hodet og sette meg opp. Kanskje ti meter bortenfor meg la Porrima fra seg en ryggsekk og tok ut et håndkle. Han så ikke på meg, bare holdt på med sitt, til han hadde tatt av seg på overkroppen. Først da møtte han øynene mine, og med dem signaliserte han at han skulle ut i vannet og at jeg skulle følge etter.

Vannet var kaldere enn jeg hadde fryktet, men jeg vasset uti, hadde snart vann helt opp til livet.

Det tok meg noen minutter å ta ham igjen. Fra stranden var det neppe enkelt for andre å se oss, i hvert fall ikke høre oss.

«Deilig, ikke sant,» sa han da jeg omsider var framme.

«Dritkaldt,» sa jeg.

Porrima lo. «Du vet at vannet bare blir kaldere og kaldere?» spurte han. «Det er varmt nå. Men Golfstrømmen går bare saktere og saktere. Varmen den fører med seg, helt fra Karibien, faktisk, klarer ikke å utlikne den kulden som kommer fra Antarktis. Hvis Golfstrømmen forsvinner helt, så mister vi en varmekilde som tilsvarer en million kraftverk.»

«Så det kommer til å bli dritkaldt i luften også?»

«Det er i hvert fall stor sannsynlighet for det.»

Jeg hakket tenner. Var sikker på at kinnene mine var blitt blå. Porrima så på meg, med ett med et annet alvor over blikket.

«Jeg har funnet ut litt om Janus-gruppen,» sa han. «Men jeg vet ikke om jeg bør fortelle deg det, Stella.»

«Hvorfor ikke?»

«Fordi det er farlig. Fordi de er farlige.»

Jeg smilte fort. «Det har jeg faktisk skjønt helt av meg selv.»

En bølge overrasket ham og skylte inn over ansiktet hans. Han svelget og hostet et par ganger.

«Jeg kom hit mest for å advare deg,» sa han. «For å advare dere. Og jeg kan ikke fortsette å grave rundt etter informasjon om disse folkene uten at det vekker mistanke. Så det kommer jeg ikke til å gjøre.»

Han tok en rask pause. «Men Janus-gruppen ledes av en kar som heter Hynrach Himm. De har et møte i kveld klokken åtte.»

«Hvor da?»

Det ville han ikke svare på. Isteden hostet han et par ganger og fjernet litt overflatevann fra skjegget.

«Vet du hvor mange de er?» spurte jeg isteden.

«Ingen anelse. Jeg vet bare at de vokser.»

«Men hvorfor gjør dere ingenting med dem?» spurte jeg. «Hvorfor blir de ikke stoppet?»

Porrima svarte ikke med en gang. Det virket som om han kviet seg for å fortsette.

«Hynrach Himm er ikke en fyr du vil bli uvenn med. Han eier og driver en bokseklubb. Trener opp slåsskjemper. Hvis ryktene er sanne, så har de ikke en gang hansker når de trener. Ingen beskyttelse. De slåss altså på ordentlig. Og det meste er visstnok lov.»

«Så bare man er stor og sterk nok, så er det fritt fram til å gjøre hva man vil her i byen?» spurte jeg vantro.

Porrima svarte ikke, men han så på meg en stund, før han sa:

«Jeg vet du mener det godt, Stella. Men du kan ikke legge deg ut med disse folkene. De …»

Han så vekk så vidt, før han fortsatte. «Det går et rykte om at de har innvielsesritualer. For å bli medlem må du bevise at du har det som trengs.»

«Hva vil det si, i praksis?»

«At du må drepe en jente eller en kvinne. Og du må ha bevis på at det er du som har gjort det.»

«Herregud,» sa jeg. «Så grotesk.»

Vi tråkket vannet litt til mens jeg tenkte på hvordan en slik gruppe kunne få fotfeste. Det hadde begynt andre steder i verden, og så spredd seg hit, sammen med nøden og kampen for det lille som var igjen av ressurser. På vei til Enkebyen hadde jeg selv sett hvor lite et menneskeliv var verdt, hvor lett det var for enkelte å drepe. Noen rettferdiggjorde det kanskje med å si at det ble færre munner å mette, og at de gjorde samfunnet en tjeneste, noe som kanskje også var grunnen til at Grugl ikke ville gjøre noe for å stanse dem.

Uansett var det vanskelig å stå opp mot ham, for gjorde man motstand eller brøt reglene, så fikk man poengtrekk. Slik Gobby hadde gjort da han prøvde å finne Viuth, sin savnede kone.

Men det var ikke greit, det som foregikk.

Det var ikke riktig.

«Jeg trenger å vite hvor de skal møtes i kveld,» sa jeg.

«Stella …»

«Jeg vet det er farlig, og jeg vet det er dumt å prøve å ta opp kampen mot dem. Men noen er nødt til å gjøre det.»

«Hvis de ser dere der, Stella, og hvis de klarer å fange dere …»

Porrima trengte ikke å fortsette; jeg skjønte hva han tenkte på. «Du er for ung,» la han til. «Det finnes andre her i byen som …»

Han så vekk, som om han hadde forsnakket seg. Igjen var jeg for liten. Jeg hatet det.

«Andre som hva da?» spurte jeg. «Gjør motstand?»

Porrima svarte ikke.

«Jeg vet det var kamper her under krigen,» sa jeg. «Og at det er folk som ikke liker Grugl og det han gjennomfører for de som vant krigen. Men jeg har ikke sett noe til dem selv, og det er ingen som gjør noe, ikke som synes i hvert fall. Vi gjør det. Vi prøver i hvert fall. Og kanskje er det lille vi gjør, nok til at andre følger etter. Men vi er nødt til å begynne et sted. Og ingen av oss har tenkt å konfrontere Janus-gruppen nå i kveld; vi skjønner at det er for farlig. Vi skal bare prøve å finne ut hvor mange de er, hva de gjør, når de skal møtes neste gang. Og så videre.»

Jeg så at Porrima hadde fått noe å tenke på. At han i det hele tatt var her, sammen med meg, tok jeg som et tegn på at han også ønsket forandringer. Men det irriterte meg at en så viktig oppgave så ut til å være opp til oss å gjøre noe med. En gjeng tenåringer. Hvor var de voksne? Hvor var mennene?

Porrima så lenge på meg, før han til slutt sa:

«De skal møtes i en nedlagt sjokoladefabrikk på 12. aveny og 47. gate. Men det har du ikke hørt fra meg.»

49

Jeg svømte inn til land, iskald over det hele, mens Porrima ventet litt til i tilfelle noen skulle slumpe til å se oss komme inn samtidig. «Vi kan aldri være for forsiktige,» som han sa.

Så fort jeg var tørr og påkledd, skyndte jeg meg hjem til Cursa og Alhena og fortalte om kveldens forestående møte.

«Vi er nødt til å være der,» sa Cursa, kamplysten med en gang. Alhena kastet et blikk mot huset, der moren satt i stuen og stirret på TV.

«Er de fortsatt redde etter at du ble borte den kvelden?» spurte jeg.

«Jeg får nesten ikke lov til å være ute,» sukket hun og himlet samtidig med øynene. «Men de kan ikke låse meg inne. Dette skal jeg være med på, uansett hva de sier.»

Jeg smilte.

«Har noen av dere et fotoapparat?»

Begge ristet på hodet. «Giga har sikkert et,» sa Cursa. «Faren hans er hobbyfotograf.»

«Fint.»

Vi måtte skynde oss. Først dro jeg hjemom og sa at jeg kom til å overnatte hos Cursa. Det var i orden for mamma og pappa, de begynte å bli vant til det. Litt før klokken 18.30 møttes den faste gjengen utenfor skolen, klare til å legge en plan.

«Det beste er om en av oss bare går inn,» sa Ælgar. «Rett inn på møtet, later som om vi skal bli med i denne gjengen.»

«Livsfarlig,» sa Cursa og ristet på hodet. «Hva om de lurer på hvordan du fant ut om det?»

Det var et godt spørsmål. Samtidig hadde Ælgar et poeng. Det var begrenset hvor langt vi ville komme med bare bilder av alle som kom inn på møtet. Ikke var det sikkert at Giga ville klare å fotografere alle heller.

«Kanskje det er lettere om to av oss går,» foreslo Idjus. «Jeg kan bli med inn.»

«Men det samme spørsmålet gjelder uansett,» innvendte Alhena. «Hvordan fikk dere vite om møtet?»

«Kanskje man til og med trenger et passord for å komme inn,» skjøt Giga inn. «Det er ikke helt utenkelig i hvert fall, ikke hvis dette skal være en hemmelig gruppe.»

Vi tenkte hver for oss i noen øyeblikk.

«Kanskje det går an å gå inn der allerede nå,» sa jeg. «Før møtet begynner. Vi kan gjemme oss og være klare til de kommer.»

Det forslaget så ut til å passe alle bedre.

«Vi gjør det sånn,» sa Alhena.

«Men burde vi ikke si ifra til Fredsstyrkene?»

Det var Giga som spurte.

«Hva om Nobilo er en av dem?» spurte Idjus. «Da risikerer vi at det ikke blir noe møte i det hele tatt.»

Ingen av oss sa noe mens vi tok bussen først til 12. aveny og senere byttet til en som kunne ta oss oppover mot tverrgate nummer 47. Idjus satt og klemte på fingrene, Ælgar på armmusklene. Det hendte at Cursa lukket øynene i lange sekunder av gangen, som om hun konsentrerte seg. Alhena klarte ikke å holde beina i ro. Selv kjente jeg på en frykt som minnet om den jeg hadde følt da vi ble omringet og ranet i skogen, på vei til Enkebyen. Faren vi sto overfor, var overveldende. Uvissheten om hva som kom til å skje de neste timene.

Klokken nærmet seg halv åtte da vi hadde funnet oss gode plasser på utsiden av den nedlagte sjokoladefabrikken. Cursa og jeg satt i et kratt som hadde vokst fram kanskje tretti meter fra hovedinngangen. Giga og Alhena skjulte seg bak noen trær på bygningens venstre side. Derfra var det god sikt til inngangen, slik at han kunne ta bilder av alle som dukket opp. Det var fortsatt varmt og klamt.

Ælgar og Idjus tok seg inn i fabrikken gjennom en sidedør som var åpen. Vi hadde ingen måter å kommunisere med hverandre på, og ble enige om å møtes bak bensinstasjonen på 45. gate så fort møtet var over.

«Hvordan ser han ut, denne Hynrach Himm?» spurte Cursa og så på klokken.

«Jeg vet ikke,» sa jeg. «Jeg har aldri sett ham.»

De første, en gruppe på fire, dukket opp litt før klokken åtte. Jeg hadde aldri sett noen av dem før. Deretter kom to til, før en mann kom alene. Han så seg omkring, virket tydelig nervøs.

«Kanskje det er første gang han er her,» hvisket Cursa etter at mannen hadde gått inn. Etter hvert mistet vi tellingen over alle som kom. Men det måtte minst være tredve av dem.

Cursa dunket meg i siden. To menn kom gående inn på området. Jeg kjente dem igjen umiddelbart.

Enox og Brute.

Cytos krigskamerater.

«Hva i helvete gjør de her?» hvisket Cursa.

«Samme som alle de andre,» svarte jeg og skar en grimase. Enox og Brute snakket så vidt med en mann som sto i døren, før de ble sluppet inn. Jeg knyttet neven og slet med å få kontroll over pusten. Jeg hadde sittet rett ved siden av dem. Snakket med dem. Bare tanken gjorde meg kvalm.

Litt over klokken åtte kjørte en skitten, gammel og hvit varebil inn på området. Fra førersiden steg en mann ut og åpnet skyvedøren bak.

Jeg la en hånd framfor munnen, måtte anstrenge meg for ikke å lage en lyd. Mannen hadde dratt ut en jente, kvinne – hun kunne ikke være mer enn så vidt 20 år gammel. Hun hadde langt, lyst hår, og hun hadde nesten ikke klær på, bare en singlet som nesten ikke hang på. Det samme var tilfelle med BH-en. Nedentil hadde hun bare en truse. Beina var skitne. Hun hadde bind for øynene og munnen. Hendene var bundet bak ryggen.

Jeg satt helt inntil Cursa og merket hvordan hun spente alle muskler i kroppen. Jeg hadde lyst til å løpe ut og prøve å redde jenta med en gang, men det var ingenting vi kunne gjøre. På innsiden av den gamle sjokoladefabrikken var det altfor mange, og vi ante ikke om noen av dem hadde våpen.

En mann med kritthvitt hår, avklippede jeans og bar overkropp nesten fullstendig dekket av tatoveringer, steg ut fra den andre siden av bilen. Selv på avstand var det mulig å se de store ringene i ørene, som glinset i lyktene på utsiden av bygget. Han skannet omgivelsene med et skarpt blikk. Cursa og jeg huket oss sammen og holdt pusten. Vi hadde på oss mørke klær, så vi ikke skulle være enkle å få øye på, men det var gliper mellom greinene og buskene i krattet. Vi hadde lys hud. Jeg bekymret meg med ett for halskjedet til Cursa, tenkte at det kanskje kunne fange en lysstråle i mørket.

Mannen tok noen skritt i vår retning. Det så ut som han hadde kurs rett mot krattet vi satt i. Så stanset han og myste, lyttet. Cursa la hånden på min. Det roet meg.

Mannen snudde seg og fulgte etter fyren som fraktet jenta med seg inn. Hun strittet imot, føttene laget spor i grusen utenfor inngangen, og det hjalp heller ikke at hun forsøkte å kjempe seg fri med armene. Mannen var for sterk.

Døren ble åpnet og deretter lukket med et smell. Likevel kunne vi høre jubelen som brøt løs på innsiden, applausen som fulgte. Det var da jeg skjønte hvem mannen med det lyse håret og alle tatoveringene var.

Hynrach Himm.

Lederen.

50

«For hvert sekund som går, er hun ett skritt nærmere døden,» sa Cursa mellom sammenbitte tenner.

Jeg tenkte meg om og så meg omkring. Vi kunne ikke gå inn. Vi kunne ikke varsle noen.

Men vi kunne si ifra at vi var her.

«Kom,» sa jeg.

«Hva er det? Hva skal vi?»

«Finn så mange steiner du kan,» sa jeg og tok meg ut av krattet. «Tunge, men ikke så tunge at du ikke klarer å kaste dem.»

Det virket som om Cursa skjønte hva jeg tenkte på, for hun begynte straks å saumfare bakken og plukke opp steiner.

«Det er ikke sikkert det hjelper,» sa jeg. «Men det er bedre enn ingenting. Kanskje de blir forvirret nok til å avbryte møtet. Ritualet. Eller hva pokker de holder på med der inne.»

Jeg kastet den første steinen, bommet på det største vinduet i bygget med noen meter, men lyden av stein mot vegg var tydelig nok. Spørsmålet var om de på innsiden hørte den gjennom jubelbrølene som kom og gikk.

Cursas tur til å kaste. Hun traff vinduet, og det singlet i knust glass. Biter av det traff bakken. Lydene fikk meg til å tenke på musikk.

Det ble stille.

Jeg kastet igjen, siktet på et annet vindu. Fra den andre siden av bygget la jeg merke til at Giga og Alhena gjorde det samme.

Det tok bare noen sekunder, så ble ytterdøren revet opp. Ut kom en mann med nevene knyttet og et blikk som raste fra side til side. Han oppdaget oss med en gang og ropte ut et «hei!». Bak ham var flere på vei ut.

Alhena kastet en ny stein mot bygget. Mer glass som knuste. Mannen vred hodet mot henne og Giga, og pekte. «Det er flere her,» ropte han. «Ta ham! Ta dem!»

Det var signalet vårt til å komme oss vekk. Sinte menn strømmet ut av den nedlagte fabrikken. Både Cursa, Alhena og jeg var gode til å løpe, men jeg hadde ingen idé om hvor godt trent Giga var. Jeg håpet de lange beina hans ville ta ham raskt vekk, men jeg skjønte at vi måtte droppe planen om å møtes på baksiden av bensinstasjonen. Den var for nær fabrikkbygningen, og mennene kom til å spre seg i alle retninger for å finne oss.

Så vi løp.

Alt vi orket, vekk fra parkeringsplassen, ut i gatene. Cursa var først, og jeg hadde mer enn nok med å holde følge. I neste øyeblikk hørte jeg skritt bak meg, tunge sko mot bakken, en pust som jaget, og jeg rakk ikke forandre retning før sinte, sterke armer pakket seg inn rundt meg og bråstoppet bevegelsene mine, tvang meg mot bakken. Cursa hørte protestene mine og stoppet, snudde.

«Løp videre!» ropte jeg. «Kom deg unna!»

Jeg lå på bakken, med en stor, tung mann over meg, men jeg klarte å løfte hodet og se nølingen i Cursas øyne, fortvilelsen og redselen som malte seg ut i ansiktet hennes, blikket som flyttet seg til bølingen jeg hørte bak meg. Jeg visste at det bare var snakk om kanskje ti sekunder, så ville nestemann være over meg.

Jeg gjorde en rask bevegelse med hodet, bakover, så hardt og høyt opp jeg klarte, og jeg hørte og kjente hvordan hodet mitt smalt mot nesen hans; det knaket i bein. Han stønnet og tok seg til ansiktet, nok til at jeg fikk armene fri. Jeg slo så hardt jeg kunne, rett bakover. Albuen traff ham i magen, noe som blåste luften ut av ham. Igjen jamret han, og jeg klarte å smette fri og komme meg på beina igjen.

Mannen som hadde lagt meg i bakken, ble liggende selv, men jeg hadde ikke før reist meg, så var neste Janus-mann over meg. Jeg hadde ikke lagt merke til det før nå, men ved siden av meg sto Cursa i kamp med en annen. Hun sparket ham i skrittet, slik at han sank ned i knestående.

Jeg parerte det første slaget som kom mot meg, og dukket unna det andre. Da han forsøkte å sparke meg isteden, grep jeg fatt i beinet hans og holdt det fast, samtidig som jeg bøyde meg ned og feide vekk beinet han sto på. Mannen traff bakken med hodet først. Der ble han liggende.

Cursa så det og smilte.

Det var tjue meter mellom oss og de neste som kom halsende. Vi skjønte at de var for mange til å sloss mot, så vi bare snudde og løp vekk så raskt vi kunne.

På hjørnet av 14. aveny og 41. gate sprang jeg rett ut i veien etter at en bil hadde passert like framfor meg, bare for å møte skrikende dekk og panseret på en bil som kom motsatt vei i det andre kjørefeltet. Men jeg klarte å ta meg for med hendene og fortsette over på den andre siden av veien, med Cursa like etter. Bilene som kom, forsinket forfølgerne våre. Jeg kastet et blikk bak meg og så at seks menn fremdeles var etter oss.

Vi svingte inn mellom to rekkehus, og på baksiden fortsatte vi ned en liten skråning mellom en klynge med trær og inn i en sidegate. Det hadde gått fort, og jeg visste at vi sannsynligvis hadde klart å legge noen meter mellom oss og forfølgerne, men jeg ville ikke snu meg for å sjekke, så vi løp bare videre til neste kvartal, neste hjørne. Da vi hadde gjort det noen ganger til, uten å være bevisste på hvor vi løp, bare i forskjellige retninger, stanset vi og trakk pusten bak en ny ansamling trær. Vi laget ikke en eneste lyd, bare pustet og ventet.

Vi var alene.

Jeg tenkte på Alhena og Giga, om de hadde klart å komme seg unna. Jeg lurte på hvor Idjus og Ælgar var, om de hadde kommet seg ut av bygningen. Hva som hadde skjedd med jenta Hynrach Himm og de andre hadde hatt med seg.

«La oss komme oss hjem,» sa Cursa.

Jeg var ikke vanskelig å be. Side om side småløp vi vekk fra sektoren vi befant oss i. Det tok oss nesten tre kvarter, før vi var framme. Slitne satte vi oss på bakken i Cursas bakgård og bare pustet.

«Tusen takk for at du hjalp meg,» sa jeg.

«Æh,» sa hun og smilte. «Det var bare moro. Kanskje de tenker seg om en gang eller to til før de arrangerer et nytt møte.»

Alhena kom bare noen få minutter senere, andpusten og svett. Hun blødde fra knokene. Både Cursa og jeg reiste oss da hun kom mot oss.

«Det er bra med meg,» sa Alhena og lente seg mot knærne, for å puste ut. «Det er litt verre med de to som prøvde å stoppe meg.»

Hun heiste seg opp igjen og smilte.

«Hvor er Giga?» spurte jeg.

«Hjemme,» svarte Alhena, med ett alvorlig igjen. «Tror jeg. Håper jeg. For å være ærlig, så vet jeg ikke helt hvor han ble av i kaoset.»

51

En gang utpå natten sovnet jeg på en madrass inne på Cursas rom, men før det ble lyst igjen ute, hadde jeg vært våken mange ganger. Jeg tenkte på Giga, Ælgar og Idjus, urolig for hva som hadde skjedd med dem. Så fort morgenen var over oss, dro Cursa, Alhena og jeg hjem til Giga, for å finne ut hva som hadde skjedd med de andre.

Heldigvis var det Giga selv som åpnet.

Han var like hel.

Han hadde løpt så fort han kunne, uten at noen hadde klart å ta ham igjen. «Men jeg så ikke hva som skjedde med Ælgar og Idjus,» forklarte han.

Derfor dro vi umiddelbart videre til Ælgar, fordi han bodde nærmest. Det var moren hans som åpnet, en dame i begynnelsen av 40-årene. Hun hadde langt, brunt hår bundet opp i en hestehale, og det var åpenbart at hun ikke var glad for å se oss.

«Så det er dere han driver og reker rundt med om kveldene,» begynte hun. Og før vi rakk å si noe, snøftet hun og ristet på hodet samtidig: «Faren hans har minuspoeng herfra til evigheten. Forrige gang tok de strømmen vår i tre dager. Hva blir det neste?»

Stemmen hadde blitt gradvis høyere, men jeg var bare lettet over at Ælgar hadde kommet seg hjem.

«Går det an å få snakke litt med ham?» spurte jeg med så mild stemme jeg klarte. Ælgars mamma så på oss i noen sekunder, litt ekstra lenge på meg.

«Kanskje dere klarer å få noe fornuftig ut av ham,» sa hun oppgitt. «Han ligger bare på sengen og sturer. Vil ikke si hva som er i veien. Men det vet kanskje dere?»

Ingen av oss svarte.

«Kanskje det er lettere for ham å snakke med oss,» foreslo jeg etter et lite opphold. Det virket som om hun tenkte seg om. Så snudde hun seg og lukket døren foran oss. Ælgar kom ut et par minutter senere. Han hadde blodskutte øyne, og det så også ut som han haltet.

«Hva er det som har skjedd?» spurte Cursa forferdet.

«Idjus,» begynte Ælgar med tørr stemme. «Idjus … ble tatt i går kveld.»

«Tatt?» spurte jeg, umiddelbart engstelig og redd. «Hvordan tatt …?»

Ælgar så på meg og nikket. Øynene hans begynte å glinse. Musklene i kjeven strammet seg. «Janus-gjengen,» sa han. «Det ene vinduet som knuste, var like ved der vi gjemte oss. Vi skvatt, så alle så oss.»

Et sting av dårlig samvittighet traff meg i magen. Det var jeg som hadde kommet på at vi skulle kaste steiner.

«Jeg rakk akkurat å komme meg ut gjennom sidedøren,» fortsatte Ælgar. «Men Idjus var ikke rask nok.»

Han ristet på hodet. «Jeg trodde han var like bak, men da jeg snudde meg, så jeg at det var en fra gjengen der inne som var like i hælene på meg. Jeg klarte å komme meg unna, men … hva som skjedde med Idjus, vet jeg ikke. Han kom seg ikke ut derfra i hvert fall, ikke som jeg så. Og jeg …»

Han stoppet opp så vidt, så ikke på oss da han fortsatte. «Jeg tenkte mest på meg selv, for å være ærlig. Prøvde å komme meg vekk.»

Alvoret i det vi hadde satt i gang, sank inn over meg.

«La oss dra hjem til Idjus,» sa Alhena. «Sjekke om han har kommet hjem, og så ta ting derfra. Kanskje det ikke er så ille som vi frykter.»

52

Idjus var ikke hjemme, men faren hans svarte da vi ringte på. Han kom ut og møtte oss på trappen.

«Idjus er på sykehuset,» sa faren bedrøvet. «Han ble kjørt hit av Fredsstyrkene sent i går kveld. Ingen ville si noe om hva som hadde skjedd, de bare dumpet ham og ringte på. Dro igjen med en gang, men sørget for å la oss få vite at vi var dårlige foreldre. Vet noen av dere hva som skjedde?»

Vi så på hverandre og ristet på hodet.

«Han begynte å kaste opp med en gang, omtrent, så moren hans tok ham med seg til sykehuset. Hjernerystelse, mest sannsynlig.»

En strøm av ulike følelser skylte igjennom meg. Først lettelse over at Idjus var i live. At han var blitt plukket opp av Fredsstyrkene, kunne bety at Janus-gjengen ikke hadde rukket å avhøre ham særlig grundig før også de måtte stikke. Så ble jeg sint for at patruljen ikke hadde kjørt Idjus direkte til sykehuset selv. Sirius, broren min, slo hodet i en sykkelulykke en gang. Jeg glemmer aldri mammas alvorlige blikk da hun sa at det kunne være livsfarlig å sovne hvis man hadde fått hjernerystelse. Slike pasienter måtte passes ekstra nøye på. I tillegg følte jeg at alt var min skyld. Det var jeg som hadde funnet ut om møtet, og det var jeg som hadde pushet på for at vi skulle gå dit. Det var jeg som hadde kastet den første steinen.

«Hvilket sykehus er det?» spurte jeg stammende.

«Europa,» sa han. «Det ligger på 4. aveny og 9. gate.»

Under en halvtime senere var vi på plass. Idjus lå fortsatt på overvåkningen. Moren hans satt ved siden av sengen, og hun reiste seg da vi kom inn. Etter at vi hadde parert de samme spørsmålene Idjus’ pappa hadde stilt oss, fikk vi noen minutter alene med klassekameraten vår.

«Herregud,» sa Ælgar skyldtynget. «Du har virkelig fått deg en skikkelig runde juling.»

Vi hadde stilt oss opp rundt sykesengen. Idjus prøvde å smile, men bare den lille bevegelsen med munnen så ut til å gjøre vondt.

«Jeg hadde dritflaks,» sa han sakte og med kraftløs stemme. «Flere av dem hadde gått løs på meg da Fredsstyrkene kom.»

«Hvor kom de fra, egentlig?» spurte Ælgar.

«Vet ikke,» sa Idjus.

«Men hva skjedde?» spurte Giga.

Idjus ventet litt, før han fortalte videre.

«Jeg prøvde å slå meg ut, men de var for mange. Dro meg bare inn igjen og begynte å bombardere meg med spørsmål. For hver gang jeg ikke svarte, slo de. Et par av dem sparket meg også, mens jeg lå nede.»

Ælgar skar en grimase.

«Jeg har brukket fire ribbein, pluss nesen. Fått en brist i kjevebeinet også.»

Idjus så på oss etter tur. «Men jeg sa ingenting, altså. Jeg lover.»

Det gikk opp for meg at det ikke bare var Idjus som hadde hatt griseflaks. Vi hadde også det. Men nå visste de hvordan Idjus så ut, kanskje Ælgar også. Noen av dem hadde muligens sett Cursa, Alhena og meg i tillegg. Hvor lang tid ville det ta før de klarte å identifisere oss? Finne ut hvor vi bodde?

«Stakkars deg,» sa jeg. «Det må ha vært helt forferdelig.»

«Jeg var ganske redd, ja,» sa Idjus.

«Men hva med jenta?» spurte Alhena. «Så du hva som skjedde med henne?»

«Hun ble også tatt hånd om av Fredsstyrkene. Jeg vet ikke hvor det ble av henne etterpå.»

Sannsynligvis det samme som med Idjus, tenkte jeg. Dumpet hos foreldrene, uten forklaring, men med ferske minuspoeng på Svartelisten.

«Hva med Janus-mennene?» ville Giga vite. «Ble de også tatt?»

«Vet ikke,» sa Idjus. «Jeg så ikke.»

Vi var stille i noen sekunder.

«Hvor lenge må du være her?» spurte Ælgar.

«Aner ikke,» svarte han og blunket sakte. «Sikkert ikke lenge. Jeg klarer å gå. Jeg klarer å pisse. De må vel bare sjekke at hjernerystelsen min ikke er noe problem.»

I mellomtiden måtte vi andre finne ut hva vi skulle gjøre videre. Svaret var like enkelt som det var vanskelig. Hynrach Himm og gjengen hans var kanskje på jakt etter oss allerede, hvilket betydde at vi ikke hadde spesielt god tid. I klartekst betydde det at vi måtte stoppe dem, før de stoppet oss.

53

Vi satte oss på en benk utenfor sykehuset. En mild bris pustet mot oss og lekte med Cursas pannelugg.

Jeg tenkte på noe Cyto hadde sagt en gang, at det er først når folk blir stilt overfor en altoverskyggende fare at de virkelig finner ut hvem de er. Krig, sykdom, flom – hva det måtte være. Det føltes som om vi var ved et sånt veiskille nå.

«Vi reddet jenta,» sa Giga snart. «Hadde det ikke vært for oss, så ville hun antakelig vært død nå.»

Etter å ha sett det skamslåtte ansiktet til Idjus, var det en god tanke å ta med seg.

«Så hva gjør vi nå?» spurte Alhena.

«Går igjennom bildene du tok,» sa jeg og så på Giga. «Ser om vi kan klare å kjenne igjen noen.»

Det kom ingen protester mot forslaget mitt, men jeg var den eneste som ble med Giga hjem.

Der var det ingen hjemme da han låste oss inn.

«Pappa har en kjæreste han sover hos av og til,» forklarte han.

«Hva med moren din?»

«Hun … er ikke her lenger.»

Jeg visste ikke hva jeg skulle svare til det, så jeg sa bare: «Det var leit å høre.»

«Æh,» sa Giga. «Hun hadde det ikke noe bra.»

Giga ledet oss inn i på et kontor, der en bildemappe lå åpen med 83 fotografier han kunne klikke opp til et større format. Han markerte ut alle, og åpnet dem. En bildekarusell startet og byttet ut bildene med fem sekunders mellomrom.

Jeg så at han hadde gjort en god jobb; bildene var tatt idet ansiktene var naturlig opplyst av lyktene utenfor fabrikken, slik at han unngikk å bruke blitz. Han hadde også zoomet tett inn på dem, slik at det var enkelt å se ansiktstrekkene.

«Noen av dem har jeg bare i profil, siden de ikke så rett mot meg, men det skal være lett for folk som kjenner dem, å kjenne dem igjen.»

Jeg så for meg neste utgave av Dagslys. Hvis faren til Ælgar i tillegg kunne skaffe oss et ordentlig trykkeri, så kunne det bli en avis som forhåpentligvis ville få mange til å åpne øynene. Gjøre noe.

«Vi klarer neppe å identifisere alle sammen,» sa jeg. «Ikke med en gang i hvert fall.»

«Nei,» svarte Giga. «Men det holder med et par til å begynne med, så kan vi oppfordre folk til å fortelle oss hvem de andre er. Det er ikke god presseskikk, akkurat, men det de driver med, er ikke vanlig folkeskikk heller.»

Han dro litt på smilebåndet.

Bildekarusellen gikk videre til en mann med hvitt hår og bar overkropp. Jeg ba Giga sette fremvisningen på pause.

«Det der er Hynrach Himm,» sa jeg. «Lederen.»

«Er du sikker?» spurte Giga.

«Så godt som,» svarte jeg. «Men vi må være hundre prosent, selvfølgelig, før vi forteller leserne våre det.»

Leserne våre.

Det føltes så mye mer virkelig når jeg sa det på den måten. Ikke minst viktigere.

«Har du et bilde av hun jenta også?» spurte jeg. Giga nikket og dyttet bildekavalkaden noen hakk framover. Stanset på et bilde som fikk det til å gyse kaldt nedover nakken.

Jenta så livredd ut der hun ble holdt oppe av en mann med skjegg og kraftig hake. Hun hadde røde merker på armene, en liten rift i tinningen. Håret var flokete, føttene og leggene skitne. Det var et godt bilde, og et vondt et. Det fortalte alt. Hynrach Himm – hvis det virkelig var ham – var i bakgrunnen, litt ute av fokus. Likevel var det ikke vanskelig å se øynene hans. Det kalde blikket.

«Jeg ser for meg dét som et oppslagsbilde,» sa Giga.

Jeg var enig. Men en tanke slo meg.

«Jeg har lyst til å ta med det bildet til Levram Mix,» sa jeg.

Giga så brått over på meg.

«Det tar noen dager å få i stand en ny utgave av Dagslys, og Dag & Natt har tross alt litt flere lesere.»

Giga hadde en protest på vei over leppene, men han fullførte den ikke. «Han ba oss komme tilbake med bevis,» forklarte jeg. «Nå har vi det.»

54

Levram Mix sto og ventet på meg i den sparsomt opplyste gangen da jeg kom inn i Dag & Natts redaksjonsleilighet. Det overrasket meg, siden han verken hadde spurt hvem jeg var da jeg ringte på, eller hadde brydd seg med å møte meg der forrige gang. De svarte, runde brillene skjulte nesten øynene hans helt.

«Deg igjen?» sa han med den spinkle stemmen. «Hvor er Langbein?»

Jeg gadd ikke fortelle ham at Giga hadde blitt igjen hjemme for å bearbeide resten av bildene, men forklarte hvorfor jeg hadde kommet. Jeg viste ham Gigas bilde, samtidig som jeg minnet ham på samtalen vi hadde hatt sist og hvor avvisende han hadde vært til å skrive om de bortførte jentene.

Levram Mix tok imot bildet og studerte det. Gjorde en kom-her-bevegelse med pekefingeren og førte meg inn i skriverommet.

«Hvem er dette?» spurte han og satte seg bak pulten, samtidig som han gestikulerte til meg at jeg skulle sette meg på den ledige stolen foran ham.

«Vet ikke,» svarte jeg. «Men det er tatt i går kveld utenfor en nedlagt sjokoladefabrikk på 12. aveny og 47. gate. Han lyse bak der tror jeg heter Hynrach Himm. Det er han som er lederen.»

Det var umulig å se på Mix om han gjenkjente navnet. Han bare fortsatte å se på bildet mens jeg fortalte ham alt som hadde skjedd kvelden før. Så la han bildet fra seg på pulten, tok av seg brillene og gned seg fort over ansiktet.

«Jeg kan ikke bruke det,» sa han.

Jeg skulle til å protestere, men Levram Mix kom meg i forkjøpet. «Vi har ikke noe navn på jenta, og vi kan ikke bruke det uten hennes tillatelse.»

Han smilte til meg, slik voksne gjør av og til når barn har stilt dem dumme spørsmål. «Det er noe som heter yrkesetikk,» la han til. «Og selv om jeg skulle klare å finne henne, er det ikke sikkert hun vil stille til intervju. Hynrach Himm er heller ikke en mann du vil ha som fiende.»

«Så du vet hvem han er?»

Det svarte han ikke på. Isteden:

«Det er ikke noe jeg kan gjøre.»

Jeg kjente et raseri flamme opp i meg, men jeg prøvde å bevare roen. Jeg reiste meg. Han rakte bildet mot meg, men jeg ristet på hodet og sa:

«Du kan bare beholde det. I mellomtiden, til din neste utgave pisspreik går i trykken, kan det at hende at enda flere jenter som henne eller som meg forsvinner eller blir drept. Hvis du hadde laget en sak om dette, så kunne det kanskje vært unngått. Jeg håper du sover godt om natten.»

Så snudde jeg meg og gikk.

55

Hjemme fant jeg mamma ute på plattingen. Hun satt og leste i en bok – Lykke og Glede av Amy Tan – da jeg kom ut til henne. Jeg lurte på om bokvalget, i hvert fall tittelen, var ironisk ment, for det var ikke mye av noen av delene i livet hennes. Etter at Cyto dro, hadde det blitt merkbart verre.

«Hei,» sa hun og prøvde å smile, samtidig som hun klappet sammen boken uten å lage eseløre. «Var det en fin overnatting?»

«Hm?»

Det hadde skjedd så mye det siste halve døgnet at det tok noen sekunder før jeg skjønte hva hun mente. «Åh. Ja.»

Jeg ga mamma mitt falskeste smil og sa at det hadde vært gøy, og at vi hadde vært oppe til langt på natt, som vanlig.

«Tenåringer,» sa mamma og ristet på hodet med et smil. «Sånn holdt jeg også på da jeg var på din alder.»

Jeg satte meg ved siden av henne. Hun hadde laget en kanne med te. Det var fortsatt litt igjen i hennes kopp. Jeg supte opp resten, og fikk i meg noe av sukkeret som hadde samlet seg i bunnen. Så helte jeg opp på ny.

«Jeg lurte på en ting,» sa jeg. «Cyto ga deg ikke en adresse til leiligheten han skulle flytte til?»

Mamma satte seg litt opp. «Jo,» svarte hun. «Hvorfor lurer du? Har han glemt noe?»

Jeg ristet på hodet. «Jeg … har bare lyst til å besøke ham. Se hvordan han har fått det.»

Mamma gransket meg. Det så ut som hun prøvde å lete etter noe som ikke var der. Eller som kanskje var der likevel.

«Han bor på 22. aveny og 113. gate» sa hun og satte seg tilbake. «Hvis du ser ham – hils ham fra meg. Si at han gjerne må komme tilbake, hvis han ikke trives der. Si at …»

Hun stanset seg selv. En sårhet hadde trådt fram i stemmen hennes. «Bare si det,» la hun til og grep boken. Jeg ble sittende i noen øyeblikk og se henne åpne den med en hastig bevegelse, som om hun ikke kunne komme seg tilbake til lykken og gleden fort nok.

Det sluttet aldri å forbause meg hvor likt det var overalt i Enkebyen. Fra gate til gate, hjørne til hjørne – de samme butikkene, de samme bygningene. Selv parkene så ut til å likne på hverandre, så godt som like i størrelse, alle omtrent like i utforming – rektangulære, med et midtpunkt der en fontene sto og rustet, som for å minne alle om hvor lite vann det var igjen på jorden, hvilke hensyn alle måtte ta.

Jeg likte å kjøre de stillegående bussene, alene, og se på folkene ute i gatebildet. Jeg lurte bestandig på hva de tenkte på, hva som foregikk i livene deres. Hva de drømte om. Håpet på.

På 22. aveny, der 117. gate kom på tvers, gikk jeg av. Beina mine var som gelé. Jeg lurte på hvordan han så ut nå, hvordan han ville reagere på at jeg kom. Kanskje han ikke var hjemme. Kanskje han var på jobb. Kanskje han var hos en kjæreste. Jeg forsøkte å riste av meg tankene.

117. gate var grå av betong. Det var flere sår etter krigen i denne delen av byen enn ellers. Bygninger med kulehull, vegger som manglet, vinduer som var knust. Jeg befant meg ikke så langt fra byens nordlige ende. Jeg så for meg at det kanskje hadde vært enklere å angripe byen derfra enn fra sjøsiden. Eller kanskje det hadde fantes bygg med innhold her det var viktig for krigens seierherrer å ødelegge. Det slo meg at jeg visste altfor lite om krigen. For lite om Enkebyen og dens historie.

På 117. gate var det minst 15 boenheter, og siden jeg ikke visste hvilken av dem Cyto bodde i, måtte jeg sjekke alle ringeklokkene, flere av dem navnløse. Jeg tok for meg en etter en, spurte om jeg hadde kommet til Cyto. Det hadde jeg ikke. Ikke før jeg hadde kommet meg litt over halvveis inn i gaten. Da, omsider, hørte jeg Cytos stemme, trøtt eller nedstemt – jeg var ikke sikker – men han renset stemmen straks han hørte at det var meg.

«Stella?» nærmest ropte han overrasket. Jeg håpet han var litt glad også. «Vent litt,» sa han deretter. «Jeg kommer ned.»

Det tok noen minutter, så bare var han der, en meter framfor meg, ikledd en hvit, støvete singlet, og en denimshorts, militærstøvler og tykke, grå sokker. Han møtte meg med et varmt smil og en rask klem. Bare å ha armene hans rundt meg igjen, fylte meg med varme. Det luktet litt stramt av ham, svette og arbeid, men det gjorde ingenting. Jeg hadde vært så opptatt med Dagslys og skolen at jeg nesten ikke hadde hatt tid til å kjenne på hvor mye jeg faktisk hadde savnet ham. Nå kom følelsen tilbake, i fullt monn. Jeg måtte anstrenge meg for ikke å gråte.

«Hva gjør du her?» spurte han.

«Besøker deg, vel,» svarte jeg.

«Ja, det … skjønner jeg jo. Men …»

Han snudde seg, som om det var noen bak ham. «Jeg skulle invitert deg inn, men … jeg holder på å pusse opp – det er bare kaos der oppe.»

Det forklarte den skitne singleten. Av en eller annen grunn syntes jeg han var finere når han var litt møkkete. Han hadde latt skjegget gro. Håret så det ut som han hadde klippet selv. Kort over ørene, mens det sto rett opp på toppen. Jeg likte det. Det også.

«Skal vi gå litt?» spurte han.

«Kan vi godt.»

Han lukket døren bak seg. Jeg lot ham bestemme retningen og farten. De første meterne var det ingen av oss som sa noe. Det føltes beklemmende, så det ble bare til at jeg spurte hvordan han hadde funnet seg til rette – bra – om han trivdes på jobben – jo’a. Han fortalte at det var så mange bygninger å restaurere at han nesten ikke fikk tid til å jobbe på sin egen leilighet. Om det var noen ålreite folk han jobbet sammen med? Ja, det var det. Men det var bare menn.

Cyto ville vite hvordan vi hadde det, hvordan det gikk på skolen og med Dagslys. Det ble en naturlig overgang for meg til å spørre om det jeg egentlig hadde kommet for.

«Enox og Brute,» begynte jeg. «Hvor mye vet du om dem, egentlig?»

«Vet om dem?» svarte han spørrende. «Nei, jeg kjenner dem jo ganske godt. Hvorfor spør du om det?»

Jeg ventet litt, før jeg forklarte at vi hadde sett dem på Janus-møtet kvelden før. Det fikk Cyto til å spørre, med ett bestyrtet.

«Var du der? Var dere der?»

Jeg nikket, men lot være å si noe om hva som hadde skjedd. Det så ut som Cyto skulle til å skjelle meg ut, for han hadde fått noe mørkt over øynene, og han dro hendene raskt gjennom det uryddige håret.

Vi hadde, uten at jeg la merke til det, stanset ved inngangen til en park. I enden kunne jeg se den nordlige porten, der soldater sto og kontrollerte både biler og mennesker som skulle ut og inn av byen.

«Vi tok bilder av alle sammen,» fortalte jeg videre. «Vi har planer om å offentliggjøre dem så fort som mulig.»

Cyto pekte på en benk litt bortenfor, som var plassert i skyggen av et stort tre. Der satte vi oss. Den milde vinden var der fortsatt, behagelig mot den varme huden.

«Hva er det dere håper å oppnå med det?» spurte han.

«At folk våkner opp,» svarte jeg. «At flere protesterer mot at myndighetene ikke gjør noe. At de som holder på med dette her, blir hengt ut og latterliggjort. Kanskje det får dem til å slutte.»

Cyto la fingrene mot hverandre. Det var skorper og sår på dem.

«Dere må ikke avsløre dem,» sa han.

«Hm?»

«Enox og Brute,» sa Cyto. «Dere må ikke blåse dem.»

«Blåse dem?»

Cyto trakk pusten dypt, før han snudde seg mot meg og sa:

«De har infiltrert Janus-gruppen. Altså, blitt en del av den.»

Han så dypt på meg. «Og det jeg skal fortelle deg nå, Stella, det kan du ikke fortelle til noen. Heller ingen i gjengen din. Ikke under noen omstendighet. Er det klart?»

Jeg nikket fort, for jeg ville at han skulle fortsette med en gang. Cyto la det ene beinet over det andre og så seg omkring. En mann med en stresskoffert i hånden kom gående mot benken. Cyto ventet til mannen hadde passert, før han sa:

«Etter at jeg traff dere på Abyss den kvelden, ba jeg Enox og Brute prøve å finne ut om noen av de andre som vanket der, hadde noe som helst med Janus-gruppen å gjøre. Det viste seg at de allerede kjente flere av Janus-folkene, og at de visste om hva som måtte til for å få innpass.»

«Man må drepe noen,» sa jeg. «Bevise det også.»

«Så du har hørt om det også.»

Cyto så på meg og ristet på hodet, men han smilte litt også.

«Betyr det at Enox og Brute har drept noen?» spurte jeg.

Han ristet på hodet igjen.

«Begge jobber nede ved havna,» sa han. «Med å losse og lesse av skipene som legger til kaia. En dag fant Brute et lik oppi en av containerne. Det var en kvinne som sannsynligvis hadde forsøkt å smugle seg selv i land, men så gikk et eller annet skeis underveis. Uansett – Brute tegnet en J på henne, og så sørget han for å få tatt et bilde av seg selv med liket.»

«Så ekkelt,» sa jeg.

«Ja, men de så og gjorde mye verre ting under krigen. Og fordi alle i gruppen har lov til å verve én person de stoler på, så vervet han Enox.»

«Men hvem vervet Brute?»

Cyto så på meg i noen sekunder, før han sa: «Nobilo.»

Jeg visste det. Den jævelen i Fredsstyrkene som hadde angrepet meg den første kvelden i Enkebyen.

«Hvordan klarte han å få Nobilos tillit?»

«Nobilo er også krigsveteran,» sa Cyto. «Det oppstår gjerne et helt spesielt bånd soldater imellom. Det er umulig å forstå når man ikke har opplevd krigen selv.»

«Men hvordan kan du stole på at Enox og Brute ikke er en av Janusene på ordentlig?»

«Det … kan jeg vel egentlig ikke», sa Cyto. «Men jeg gjør altså det likevel.»

Det syntes jeg var en rar konklusjon, men jeg sa ikke noe mer.

«Men jeg så ikke Nobilo på møtet i går?» fortsatte jeg.

«Jeg vet ikke hvorfor han ikke var der,» sa Cyto. «Kanskje han var på jobb. Kanskje han ikke kunne.»

Vi ble sittende og se på livet omkring oss, uten å si noe.

«Men hva gjør de med det de finner ut? Enox og Brute, altså?»

Cyto nølte litt, før han sa:

«De forteller det til meg.»

«Okei, hva gjør du med det, da?»

«Forteller det til noen andre.»

Han smilte fort, før han la til: «Og bare glem å spørre hvem det er; det kan jeg ikke fortelle deg. Men du og jeg har felles interesser, såpass kan jeg si deg. Vi ønsker også å stoppe disse folkene.»

Jeg visste ikke hva jeg skulle si. Men det Cyto hadde fortalt meg, fylte meg med håp. Cyto var på vår side. Cyto og helt sikkert noen andre voksne. Det var ikke bare oss ungdommer lenger.

«Men det er derfor du ikke kan eksponere Enox og Brute,» sa Cyto.

«Og hvis vi eksponerer alle de andre, men lar være å vise fram Enox og Brute, så vil jo dét virke mistenkelig også.»

«Nettopp,» sa Cyto.

Igjen lot vi stillheten senke seg over parkområdet, men den ble stadig avbrutt av fugler som ikke lot seg passivisere av varmen.

«Men Hynrach Himm kan vi vel vise bildet av,» sa jeg. «Sjefen. Kanskje noen til?»

Cyto tenkte over forslaget mitt. «Jeg synes du skal gi alle bildene til meg,» sa han. «Så kan jeg ta dem videre.»

«Til hvem da?» spurte jeg.

Han smilte fort og sa:

«Bra forsøk.»

«Men hva skal dere i så fall gjøre med bildene?»

«Vi holder også på å kartlegge hvem disse folkene er.»

«Så la oss jobbe sammen, da,» sa jeg oppgitt. «Det må vel være bedre om vi er flere?»

«Men også farligere,» sa Cyto og så fort på klokken. «I hvert fall foreløpig. Alt dette er ganske ferskt.»

Han reiste seg brått.

«Jeg … er nødt til å gå,» sa han.

Jeg så opp på ham. Han flakket med blikket; det så ut som om han lette etter noen. «Har du fortalt noen at du skulle hit i dag?» spurte han.

«Bare mamma,» stammet jeg. «Hun ville at jeg skulle…»

«Bra,» avbrøt han. «Sitt her til jeg er borte. Fem minutter, minst. Så drar du hjem og så sier du ikke et ord om det jeg har fortalt deg.»

Han skulle til å gå, men stanset seg selv.

«Vær forsiktig, Stella,» sa han. «Nå mer enn noensinne.»

56

Cytos føtter hadde en hast over seg, som om han ikke kunne komme seg raskt nok vekk. Fortsatt overveldet av alt han akkurat hadde fortalt meg, ble jeg sittende på samme sted mens solen langsomt gled over himmelen.

Jeg følte for å gå hele veien hjem og bare la tankene vandre samtidig, men jeg skjønte raskt at jeg ikke kom til å orke det, så jeg tok bussen. Da jeg låste meg inn hjemme, sto mamma og pappa i stuen, som om de ventet på meg.

«Kan du gi meg en forklaring på dette?»

Pappa hadde et ark i hånden, jeg så ikke hva det var. Jeg tok av meg skoene og hengte fra meg jakken. Gikk nølende mot dem og tok til meg arket. Det var en utskrift av pappas sosiale troverdighetsindeks. Svartelisten. Jeg løftet blikket mot ham og så at han dirret av sinne. Mamma sto ved siden av med armene i kors, som om hun ventet på at jeg skulle si noe. Jeg var ikke klar over hvilken dato det var akkurat i dag, men jeg så at pappa for en stund tilbake hadde fått minuspoeng for «dårlig oppdragelse».

«Jeg pleier ikke å sjekke min egen indeks så ofte, men jeg skulle legge inn en prikk på en borger av byen da jeg tilfeldigvis gikk inn på den. Hva gjorde du på Magistratet, Stella? Eller enda viktigere – hva gjorde du der som fikk Grugl – selveste Grugl – til å gi meg minuspoeng?»

Jeg så på ham og løftet øyenbrynene. «Selveste Grugl?»

«Ja, det er han som gått inn på profilen min og lagt inn minuspoengene.»

Jeg tenkte på det korte møtet vårt, Grugl som hadde meg på film, det intense blikket han hadde sendt meg. «Hva gjorde du der?» presset pappa, det var en hissig vibrasjon i stemmen hans. «Jeg har ikke snakket med Grugl selv en gang, jeg har ennå ikke møtt ham, og så gir han meg minuspoeng?! Hvordan kunne han vite hvem jeg er? Hva er det du har du gjort? Hva er det du har sagt?»

Jeg tenkte fort. «Jeg traff på ham, ja,» sa jeg og skjøv skuldrene litt bakover, samtidig som jeg løftet på haken. «Jeg skulle egentlig prøve å finne deg, men du var ikke inne.»

«Meg?» glefset pappa. «Du vet godt at jeg ikke har kontor på Magistratet.»

«Nei, men det kunne jo hende du var innom.»

Pappa kjøpte ikke forklaringen, og jeg kunne egentlig ikke klandre ham. «Få høre,» sa han strengt. «Hva gjorde du der?»

Da jeg ikke svarte med en gang, kastet mamma seg også inn i krangelen. «Vi er nødt til å vite hva som har skjedd, Stella, så vi kan vite hva vi skal si og gjøre. Det gjelder livene våre. Du er ikke dum, så det skjønner du. Dette er ikke tiden for barnslig trass.»

Jeg pustet dypt inn mens jeg tenkte på hva jeg skulle si.

«Jeg jobbet med en skoleoppgave,» sa jeg. «Jeg hadde lyst til å intervjue deg, med tanke på hvordan det var å jobbe på patrulje i byens gater.»

«Og det kunne du ikke gjort hjemme?»

Pappa så på meg med vantro.

«Jo, kanskje, men det var ikke noe jeg hadde tenkt spesielt lenge på, og jeg bestemte meg bare for å gjøre en annen oppgave isteden.»

«Hva da?»

«Jeg dro ned til Dag & Natt,» sa jeg. «Snakket med Levram Mix.»

Jeg kjente det pulsere i tinningen. Husket hva Cursa hadde sagt om å lyve. Jeg trodde, håpet, at jeg hadde blitt bedre til det. Det var uansett lurt å holde seg så tett opptil sannheten som mulig. Jeg hadde jo vært hos Levram Mix, bare ikke akkurat den dagen.

«Men jeg traff på Grugl, ja,» la jeg til. «Fin type. Forventer at alle skal stå i giv akt for ham når han kommer. Jeg trodde ikke han jobbet i det militære?»

«Han er valgt ut til å styre byen på vegne av de som bestemmer her i landet,» sa pappa. «For ham er det et tegn på respekt.»

«Respekt,» sa jeg og fnøs. «Jeg trodde det var noe man gjorde seg fortjent til. Så langt har jeg ikke sett eller hørt noe som skulle tyde på det. Snarere tvert imot, faktisk.»

Jeg så på foreldrene mine etter tur. Pappa virket skuffet, mamma overrasket. Jeg flyttet blikket til pappas ark igjen.

«Du ligger fortsatt ganske bra an, da,» prøvde jeg meg. «Høyt på rankingen. Det er ingen fare ennå.»

«Nei, men hvis du fortsetter å oppføre deg dårlig, så … Jeg vil ikke ha Grugls fokus verken på deg eller meg. Ikke på noen av oss.»

«Jeg har ikke oppført meg dårlig,» protesterte jeg. «Og hvis vi først skal snakke om minuspoeng: Hvor mange får man, tror du, hvis man overlater en gammel, syk dame helt til seg selv, i tredje etasje, mens det ennå er mulig å redde henne før flommen kommer og skyller vekk huset hun har bodd i hele livet?»

Pappas øyne smalnet, og jeg så at han ble hvit i ansiktet. Mamma snudde seg mot pappa med et spørrende blikk.

«Selv om bestemor allerede var dødssyk: Hadde det ikke vært flere plusspoeng å hente, kanskje, hvis man hadde forsøkt å redde henne istedenfor å overlate henne til sin egen skjebne?»

«Hva er det du snakker om, Stella?»

Stemmen til mamma lød annerledes, som om hun tvang den til holde seg rolig.

«Du kan jo spørre pappa hva som skjedde den natten bestemor døde. Hvor han var da bestemor og jeg prøvde å komme oss ut i live. Hvor mye viktigere det var for ham å prøve å redde alle andre enn oss, hans egen familie. Han hadde sikkert fått en hel haug med sosiale plusspoeng, men … av oss?»

Jeg snøftet. «Strykkarakter!» ropte jeg og merket at det samtidig kom spytt ut av munnen min. «Og han kommer til å skylde poeng så lenge han lever.»

Jeg visste at jeg hadde sagt for mye, ord det ville bli umulig å ta tilbake, men jeg var så skuffet over faren min, så trist over at bestemor var død, så fortvilet over at jeg selv hadde vært ansvarlig for å sende en av mine beste venner på sykehuset, så trøtt av all søvnen jeg hadde gått glipp av de siste ukene, at jeg ikke klarte å stanse ordflommen.

«Stella,» kom det svakt fra pappa. Mamma hadde fått en flammende rødfarge på halsen og brystet. Både mamma og jeg ventet på en forklaring som aldri kom. Jeg snudde og gikk inn på rommet mitt. Der kastet jeg meg ned på sengen og begynte å gråte. Mest av alt, kanskje, fordi ingen kom etter meg.

57

Det var stille, lenge.

Først da det begynte å bli kveld, hørte jeg dempet snakk fra stuen, først og fremst fra pappa. De få gangene jeg hørte noe fra mamma, var det fordi hun snufset eller gikk ut på kjøkkenet, plattingen, satte seg i en stol, sofa. Jeg hørte den dype bassen i pappas stemme, forklaringene han forsøkte å komme med, at det var hans plikt som bygdas oppsynsmann, det var mange som trengte hjelp, han forsøkte bare å redde så mange som mulig, å gjøre det han følte var riktig. Da mamma først sa noe, kom det ut som en blanding av hikst og skrik:

«Hvordan kunne du gå fra din egen datter på den måten?! Min gamle mor som ikke klarte å gå selv engang?!»

Jeg trakk dynen over hodet og stengte resten av krangelen ute. Snart hørte jeg at pappa gikk ut. Om han skulle på jobb eller butikken, vet jeg ikke, det spilte ingen rolle. Stillheten som fulgte etter at han hadde lukket døren, var ladet med noe mer enn bare fraværet av ham. Det var som om døren i seg selv skapte et skille mellom det som hadde vært, og det som skulle komme. Det jeg hadde sagt og gjort, det han hadde sagt og gjort, hadde skapt en avstand mellom oss alle.

Vi er hva vi gjør, sa Cyto til meg en gang. Akkurat nå føltes det som om jeg, som om vi, ikke gjorde noe annet enn å ødelegge.

Pappa kom ikke tilbake før etter at mamma hadde lagt seg. Han gikk ned i kjelleren, antakelig for å sove på Cytos gamle rom. Selv hadde jeg holdt meg på rommet mitt hele ettermiddagen og kvelden, bare avbrutt av to dobesøk og et kort stopp på kjøkkenet for å hente meg et glass vann. Jeg hadde ikke et fnugg av matlyst, og selv om jeg var sliten og trøtt, klarte jeg ikke å finne ro nok til å sove.

Jeg var sint, på meg selv og på foreldrene mine, på livet, byen, Grugl, Janus-gruppen, på alt. Da klokken nærmet seg 04, sto jeg opp og gikk ut i gangen og tok på meg jakke og sko. Gikk ut i gatene, tenkte overhodet ikke på at det var farlig, det jeg gjorde.

Beina mine visste hvor jeg var på vei, før jeg selv gjorde det. Jeg gikk på tvers av gatene, vestover, i retning havet. Jeg holdt meg unna dronene som av og til fløy over bygningene og som brummet og ga seg til kjenne lenge før jeg så dem. Det var kaldere enn jeg hadde trodd, en rå fuktighet i luften. Jeg visste at vinden ville ta enda mer på stranden, men jeg brydde meg ikke. Det føltes godt å fryse.

Som ventet var det ingen andre der. Gjennom disen som hadde lagt seg som et teppe over vannoverflaten, så jeg bare konturene av de flytende byene og noen gigantiske båter langt, langt ute. Bølgene skylte inn mot land, svisjet og svosjet ustanselig, det hvite skummet gled over den allerede fuktige sandstranden som pannekakerøre på en varm stekeplate. Jeg satte meg midt blant de høye sivstråene som ga meg litt beskyttelse mot den insisterende vinden. Stirret på det evige kretsløpet av stein og sand som ble vasket av salt og vann, bittesmå krabber som ble kastet rundt og hastig snudde seg, på vei ut igjen i sitt naturlige element. Samme hva den gjorde, virket alt å være forgjeves; den kom seg ikke hjem.

Jeg forsøkte å finne en slags orden i kaoset som rådet i hodet mitt. Jeg visste ikke engang hva jeg var mest redd for, at familien min var ødelagt, eller hva som ville skje i byen hvis Janus-gjengen fikk lov til å fortsette å vokse. Og blant alle disse redslene, en annen bekymring. Ville Cyto bare se på meg som et barn i framtiden også? Som en jente han måtte passe på?

Da det begynte å lysne, skjønte jeg hvilken dag det var. En etter en dukket de opp, Saltstøttene, mennene som var kledt i svart fra topp til tå og som stilte seg på rekke og rad på stranden. De sorte strekene var flere enn forrige gang, og jeg reiste meg, jeg hadde på meg svarte klær selv, og fant meg et sted omtrent midt mellom to av dem. Vekslet mellom å se på dem, i et forsøk på å få en forståelse av hva de holdt på med, og å se utover, mot det samme de så på. De stirret bare stivt ut mot havet.

Men etter at jeg hadde gitt opp å prøve å skjønne noe, etter at jeg bare hadde stått der en stund, merket jeg at det skjedde noe. En ro som var dypere enn noe jeg hadde kjent tidligere, falt over meg. Det var som om samtlige muskler i kroppen, alle fibre, bare slappet av. Suset fra bølgene som skylte inn over land, forsterket tilstanden jeg gikk inn i. Til slutt hørte jeg ingenting, jeg tenkte ikke på noe heller – alt ble bare tomt og stille.

Men det ble fint.

Det ble behagelig.

Og selv om jeg ikke hadde opplevd noe som helst, kjentes det ut som om jeg hadde vært med på masse.

Da jeg omsider gikk hjem, kjente jeg at jeg hadde lyst til å komme tilbake også neste søndag. Ikke for å snakke. Ikke for å tenke. Bare for å føle den samme roen i kroppen igjen. Og det gikk opp for meg at det var det de gjorde, det de søkte. En ro midt oppi alt det urolige. En fred midt oppi all ufreden.

58

Da mandagen kom, var jeg den første til å stå opp. Jeg visste at Dag & Natt lå på dørmatten vår, og jeg ville se om Levram Mix hadde gjort noe med bildet av Hynrach Himm og den bortførte jenta.

Det hadde han ikke.

Dagens førsteside handlet om en ny regel Grugl ville innføre, at aldersgrensen for sosial troverdighetsindeks skulle senkes fra 18 til 16 år, med oppstart allerede om en måned. Jeg tok med meg noen knekkebrød og la i vei til skolen. Underveis oppdaget jeg en ny W i et vindu på 10. aveny og 13. gate. Viktigheten av det vi forsøkte å få til med Dagslys, ble bare enda klarere for meg.

Hjemme var det ingen forandring. Mamma og pappa snakket ikke med hverandre, og knapt nok med meg. Pappa sendte meg et surt blikk av og til, og det hendte jeg fikk følelsen av at han ville si noe, men det skjedde aldri. Det var som å gå rundt i et hus fullt av elektrisitet, usynlige kabler som bare ventet på å bli koblet til hverandre, for så å lage verdens største smell. Vi bodde sammen, men hver for oss. For hver dag som fortsatte i samme spor, ble jeg mer og mer engstelig for hva jeg hadde gjort. Hva jeg hadde ødelagt.

Da neste utgave av Dag & Natt lå på dørmatten, var det torsdag. Jeg hadde ingen forhåpninger, og det var heller ikke jeg som gikk ut og hentet avisen. Da mamma kom inn igjen, så hun på meg med store øyne.

«Det her må du lese, Stella,» sa hun forferdet, hvit i ansiktet. Jeg grep avisen og snudde den. Bildet Giga hadde tatt, prydet hele forsiden, men ansiktene til kvinnen og de to mennene som hadde eskortert henne, var sladdet. «Reddet fra døden» var tittelen. Det var bare en kort tekst på forsiden, men den omhandlet det viktigste: At Janus-gruppen hadde fått fotfeste i byen. Her var beviset.

Jeg bladde videre til selve artikkelen. Levram Mix hadde brukt bildet på nytt, og utbrodert det han visste om fredagens møte. Jeg kjente igjen mine egne beskrivelser. Journalisten hadde også funnet fram til en statistikk som viste hvor mange kvinner – 36 – som var blitt funnet med en J – Janus-gjengens dødskors – på kroppen, bare i løpet av det siste halve året. Han hadde også sjekket hva tilfellet var i to andre byer – 23 og 48. En talsmann for Fredsstyrkenes etterforskningsavdeling sa at «utviklingen var bekymringsfull».

Selv om det var en skremmende statistikk, kjente jeg meg likevel opprømt. Nå kunne ikke Grugl eller Fredsstyrkene overse dette lenger.

«Du får ikke lov til å gå ut om kvelden lenger,» sa mamma. Jeg hadde regnet med at den ville komme. «Etter skolen skal du komme rett hjem. Hører du?»

Jeg mumlet et svar og sa jeg måtte løpe. Det gjorde jeg også, til skolen. Giga glødet over at bildet han hadde tatt, var på forsiden av Enkebyens eneste avis.

«Du vet hva som skjer nå?» sa Antoph til meg. Ryktene hadde spredd seg fort om at det var jeg som hadde vært hos Levram Mix med fotografiet.

«Hva da?» spurte jeg.

«Selv om ingen er identifisert i avisen, kommer de som står bak dette til å sette himmel og jord i bevegelse for å finne ut hvem som tok det bildet. Hvem som leverte det. Hvem dere er. Og hvem tror du han kommer til å gå til først?»

Antoph løftet et eksemplar av avisen i luften. «Ga du navnet ditt til Levram Mix?»

Jeg tenkte meg om. «Den første gangen,» sa jeg og så prøvende på Giga. «Jeg tror jeg presenterte meg da. Gjorde jeg ikke?»

Giga tenkte litt, før han nikket. Antoph bannet, så ristet han på hodet. Jeg så at de andre også var blitt bekymret.

«Det er ikke sikkert han husker det,» sa jeg forsiktig. Antoph sendte meg et hardt blikk.

«Vi må snakke mer om dette etterpå,» sa han. «Etter skolen. Finne ut hvordan vi kan beskytte deg.»

Han så på Giga, deretter de andre. «Hvordan vi kan beskytte dere alle. Og så må vi finne ut hva vi skal si til foreldrene deres.»

59

Resten av dagen slet jeg med å konsentrere meg. Giga satt også og tvinnet fingrene i hverandre, stirret ofte ut av vinduet og kvapp til når det var bevegelser i skolegården. Vi snakket om at vi burde ha vært mer forsiktige. At vi hadde vært naive.

Akkurat nå var jeg glad for uteforbudet mamma hadde gitt meg. Jeg ville bare gjemme meg, men jeg visste selvfølgelig at jeg ikke kunne det til evig tid. Før eller senere ville de finne ut hva jeg het. Adressen vår var enkel å skaffe, særlig hvis man hadde kontakter i Fredsstyrkene.

Det gikk opp for meg at mamma og pappa også måtte begynne å ta sine forholdsregler. Som om ikke forholdet mitt til dem var ille nok fra før. Jeg gruet meg til å gå hjem. Jeg gruet meg bare til å gå ut av skolen.

Etter at siste time var over, huket Antoph tak i meg og instruerte de andre til å gå sammen – aldri en og en – og holde en så lav profil som mulig resten av dagen. Han sa til og med at hvis de var usikre på om de var trygge, så måtte de holde seg hjemme fra skolen i morgen.

Jeg sa ha det til de andre. Alhena og Cursa vinket og så på meg med et tamt, engstelig smil. Giga tilbød seg å vente til Antoph og jeg var ferdig, men læreren ba ham heller slå følge med Ælgar.

«Jeg skal sørge for at hun kommer seg trygt hjem,» sa Antoph, før han tok meg med inn på lærerværelset der han tilbød meg en kopp te. Mens det var andre lærere til stede, snakket vi om faglige ting, om miljøet i klassen, hvilke fag jeg likte best, hva jeg likte minst. Jeg svarte på autopilot. Mellom hvert spørsmål vendte tankene tilbake igjen til Hynrach Himm og avisforsiden. Jakten på fotografen og informanten som helt sikkert var i gang.

Da de andre lærerne omsider hadde gått hjem, sa Antoph:

«Så hva skal vi gjøre med deg, da?»

Han smilte så vidt. «Den som leker med ilden, blir fort brent.»

Jeg syntes det var en rar ting å si, og jeg skjønte heller ikke hva han mente. Antoph ble med ett alvorlig.

«Hvor mange vet om aksjonen deres her om kvelden?»

Jeg prøvde å telle inni meg. «Altfor mange,» sa jeg. «Og på grunn av avisoppslaget blir det helt sikkert flere i løpet av kvelden.»

Antoph nikket mens han så ut til å tenke. «Det er ikke nødvendigvis en dum ting.»

Jeg skjønte ikke hva han mente. «Det er mange som har lest avisen i dag,» fortsatte han. «Mange som kan klare å kjenne igjen Hynrach Himm, selv om ansiktet hans var sladdet.»

Jeg så opp på ham.

«Vet du også hvem han er?»

Han nikket. «Det kan godt hende artikkelen skremmer ham, skremmer dem. At de velger å ligge litt lavt en periode, de også.»

Antoph så på meg før han fortsatte. «Eller så kan det hende han går offensivt til verks og prøver å diskreditere Levram Mix for ikke å gi ham sjansen til det som i avisbransjen kalles «samtidig imøtekommelse». Det er en ensidig artikkel, uten andre beviser enn et bilde, og – vet vi – bilder kan lett manipuleres. Det kan hende han velger den strategien. Det,» sa Antoph, «får vi vel bare vente og se.»

Hvis Antophs intensjon med dette møtet var å berolige meg, lyktes han dårlig. «Men jeg må si jeg er imponert over det dere gjør og har gjort, Stella. W-en fungerer. Den er effektiv. Jeg har selv sett mange W-er rundt omkring den siste tiden. Dessverre.»

Han smilte litt igjen. «Men folk har fått øynene opp for hva som foregår. Nå får vi bare håpe at dagens artikkel fungerer som bensin på bålet, og ikke gjør folk enda reddere. Dere kan ha startet noe her.»

Det fikk meg til å føle meg litt bedre.

Jeg så på klokken. «Jeg må komme meg hjemover snart,» sa jeg. «Mamma har gitt meg uteforbud.»

«Det … skjønner jeg godt. Hvordan går det med henne?»

Jeg så på ham igjen, skakket litt på hodet. «Hvorfor lurer du på det? Kjenner du henne?»

«Nei da,» sa han og lo fort. «Jeg bare vet hvordan det er å miste et barn.»

Blikket hans søkte mot gulvet mens han tok en pause, gned hendene fort over låret, som om han akkurat var blitt svett i håndflatene.

«Men.»

Han reiste seg. «La oss få deg hjem. Jeg har bilen min på baksiden.»

Jeg var ikke klar over at Antoph hadde bil, men jeg var takknemlig for å slippe å måtte gå hjem.

Han slokket lysene på lærerværelset og førte meg ut gjennom korridorene. Alt som hørtes, var lyden av skoene våre mot linoleumsgulvet, som – selv om de ikke var nyvasket – skinte i lyset fra rørene i taket.

I enden ved gymsalen gikk vi ned en trapp. Jeg hadde ikke vært så mye i denne delen av bygget, først og fremst fordi vi ikke hadde begynt med sløyd og håndverk ennå.

Vi kom til enden av korridoren, der et grønt EXIT-skilt lyste skarpt over døren. Antoph trakk i den og stilte seg til siden, slik at jeg skulle gå ut først. Idet jeg steg ut i lyset og varmen, så snart jeg hadde satt føttene ut på den knusktørre grusen, på det jeg trodde var en parkeringsplass for biler, men hvor jeg ikke så en eneste en, merket jeg et stikk i mellomgulvet, en frykt som nærmest paralyserte meg, og jeg snudde meg raskt mot Antoph og døren, som med ett var i ferd med å bli lukket framfor meg. Jeg rakk ikke å gripe fatt i dørhåndtaket, rakk ikke å spørre hva i huleste Antoph holdt på med, før jeg skjønte at jeg var stengt ute på baksiden av den store skolen vår, helt alene.

I neste øyeblikk merket jeg en hånd over munnen og en klut over nesen som luktet stramt og skarpt. Og selv om jeg kjempet imot, var det som om musklene i kroppen ikke ville lystre, det var ikke krefter igjen i dem overhodet, men jeg rakk å tenke mange tanker mens beina klappet sammen under meg – at Antoph hadde lurt meg, at nå ble jeg tatt, han hadde løyet hele tiden, latt som om han var en venn som hadde omsorg for meg og for familien min, mens han isteden sto i ledtog med Hynrach Himm og alle tullingene i Janus-gjengen. Jeg rakk så vidt å tenke på hva jeg ville gjøre med Antoph hvis jeg bare kunne klare å bli kvitt den kvalmende lukten, den svimlende følelsen av at alt omkring meg gikk rundt og rundt og rundt. Jeg prøvde å knytte neven, å sparke ut, jeg forsøkte å vri meg fri, men mørket som la seg over øynene, var så tungt, så tungt, og snart var det alt jeg klarte å se. Snart var det også alt jeg klarte å ønske meg.

60

Jeg prøvde å blunke. Kjente at øyelokkene protesterte, at da de først klarte å åpne seg helt, ikke etterlot seg et tydelig bilde av hvor jeg var eller hva jeg så. Gradvis kom konturene av en grå vegg fram for meg. Over meg lyste en enslig pære uten skjerm.

Jeg lå på en seng.

Jeg kjente på klærne, engstelig for om jeg hadde hatt dem på meg hele tiden eller ikke. Det var kaldt; huden min nuppet seg. Jeg satte meg opp, så at jeg befant meg i et rom uten vinduer, bare et bord og to stoler var plassert omtrent midt mellom de fire, grå betongveggene. Det minnet om en fengselscelle.

Men det var ikke noe toalett der, og jeg kjente at jeg trengte et, at jeg var kvalm og at jeg kanskje kom til å kaste opp. Jeg tenkte på mamma og pappa. På vennene mine, Cyto. Antoph, som hadde lurt meg. Jeg prøvde å rope, men hadde ikke stemme. Jeg harket noen ganger, det kjentes som om noe tørt hadde lagt seg over stemmebåndet.

Jeg reiste meg på ustø bein, gikk bort til døren. Kjente på dørhåndtaket, overrasket over at døren var ulåst. Jeg trakk den til meg, langsomt, redd for hva jeg ville finne på den andre siden. Jeg kom ut i en korridor. Endeløs, til begge sider. Men jeg hørte lyder et sted ikke langt unna. Stemmer, bevegelser, som fra et stort rom. Jeg fulgte lydene, snek meg sakte og stille langs veggen. Stoppet så vidt før jeg rundet et hjørne og kom ut på en avsats med utsikt over et stort rom med masse mennesker.

Det så ut som en kantine, i hvert fall et sted mange møttes for å spise. Alle var kortklipte, og de satt bøyd over tallerknene sine og spiste. Det klirret i kniver og bestikk, asjetter som ble skjøvet vekk.

«Så du er våken?» sa en kvinnestemme. Jeg snudde meg brått, klar til å slåss med en gang. Det fikk henne til å le. «Ta det med ro, Stella. Det er ikke jeg, eller vi, som er fienden.»

Hun gjorde en bevegelse med hånden, ut mot kantineområdet. Jeg snudde meg mot det igjen, så en jente reise seg; hun måtte være noen år eldre enn meg. Med rak rygg gikk hun mot en stor kasserolle med mat som hun forsynte seg av. Det så ut som gryterett og ris.

Jeg snudde meg mot damen som hadde snakket til meg.

«Kjenner du meg ikke igjen?» spurte hun. Jeg skrånet øyenbrynene og studerte henne nøyere. Hun var kraftig bygd, hadde et nærmest firkantet ansikt, maskuline trekk. Det var lett å se at hun var sterk.

«Jeg hadde litt mer hår før,» sa hun og smilte mildt.

Det var noe kjent ved henne.

«Jeg heter Eidrid,» sa hun. «Eidrid Numbria. Ringer det en bjelle nå?»

Jeg hørte at jeg gispet. «Eidrid,» sa jeg overrasket. Så: «Eidrid Numbria, du var en av de første som forsvant.»

«Det stemmer.»

«Du er god til å skyte,» fortsatte jeg, «var rasende fordi du ikke fikk lov til å delta i Vannkrigen.»

Hun nikket.

«Hva … gjør du her? Hva gjør jeg her? Hvor er vi?»

«Jeg skjønner godt at du har mange spørsmål,» sa hun og tok et skritt nærmere og la en hånd på skulderen min. «Skal vi gå oss en liten tur?»

Hun førte meg mildt vekk fra gelenderet. «Så kan jeg vise deg litt omkring?»

«Bare svar meg på én ting først. Hvem er alle disse menneskene?»

Eidrid Numbria så på meg i noen sekunder. «Dette er Kvinnelegionen, Stella. Avdeling Enkebyen. Velkommen.»

61

«Jeg skjønner at dette er temmelig overveldende,» sa Eidrid Numbria og smilte. «Det er det samme for alle.»

Jeg hadde aldri hørt om Kvinnelegionen, og det syntes antakeligvis på ansiktet mitt.

Vi gikk ut i korridoren, i samme retning jeg hadde kommet fra, forbi rommet jeg hadde våknet i. «Hvor lenge har jeg vært her?» spurte jeg. «Hva vil dere med meg?»

«Du har vært her i …»

Eidrid så ned på en klokke på armen. Jeg så at den var nesten sju. «Tre timer, cirka,» sa hun.

Mamma og pappa ville være fra seg av bekymring. Det var annerledes i dag, siden mamma hadde gitt meg husarrest.

«Kvinnelegionen består av jenter og kvinner som deg og meg,» begynte Eidrid Numbria. «Som er villige til å kjempe for det vi tror på. Som er villige til å ofre noe for å få det til.»

«Få til hva da?» spurte jeg. En kvinne, cirka i midten av 40-årene, kom mot oss. Hun sendte Eidrid et nikk, før hun gransket meg inngående. Det var noe kjent med henne også.

Etter at hun hadde passert oss, sa Eidrid: «Det der var Viuth Carr.»

Jeg snudde meg fort etter henne. Viuth Carr, kona til Gobby, som hadde mistet jobben sin på jernbanen fordi han hadde lett etter henne dag og natt, mast på Magistratet om å forsøke å finne henne. Viuth, den språkmektige vaskedamen. Jeg bekjempet en trang til å løpe etter henne og fortelle henne om Gobbys fortvilelser.

«Viuth hjelper oss med kommunikasjon,» sa Eidrid. «Hun snakker med de andre avdelingene rundt omkring i verden, pluss at hun bidrar til å formidle det vi prøver å oppnå her, til de som ikke snakker det samme språket som oss.»

«Så … det er utlendinger her også?»

«Å ja,» sa Eidrid. «Mange nasjonaliteter. Det er jo en utfordring, selvfølgelig, som det jo er i alle samfunnslag der mennesker med forskjellig bakgrunn kommer sammen. Mange er skeptiske til hverandre. Har ulike erfaringer, kunnskapsnivå. Det er bare en av tingene vi prøver å gjøre noe med her.»

«Men hvor er vi?»

Vi gikk forbi et rom med store vinduer. Innenfor satt tre kvinner med hodetelefoner på, med et gigantisk kontrollpanel rett framfor seg.

«Du har kanskje hørt at A-2, et av atomkraftverkene her i landet, ble sabotert under krigen?»

Jeg tenkte på det jeg hadde sett på vei til Enkebyen, fra lasteplanet til Porrima. «At det ble sabotert, er riktig,» fortsatte Eidrid. «Men det stemmer ikke at atomkraftverket er farlig. Det er rart hva man får til med litt piggtråd og et par store skilt som forteller folk som passerer at det er livsfarlig å ta seg inn. Alle tenker atomkraftverk og fy-fy – her er det skummelt å være. Men det er altså her vi er. I A-2. Og vi lever i beste velgående.»

Hun smilte. «Vi er selvfølgelig helt avhengig av at ingen vet om dette,» fortsatte hun. «Bare sånn kan vi forberede oss i fred.»

«Forberede oss,» sa jeg. «Til hva da?»

Hun stoppet opp og så på meg.

«Til krigen.»

Jeg rakk ikke spørre hva hun mente, før hun førte meg ned en trapp, ut på platået der alle spiste. «Er du sulten?» spurte hun over skulderen.

«Ellers takk,» sa jeg.

«Vi har ganske god mat her,» sa hun. «En av fordelene ved å være i et gammelt atomkraftverk. Det er et gigantisk matlager her som vil holde oss gående i mange år. Drikke også, både vann og …»

Hun så fort på meg. «Andre ting.»

Så smilte hun igjen. «Ulempen med å operere i det skjulte, slik vi gjør nå, er at vi ikke kan dyrke noe selv, på utsiden. Store maisåkre vil være enkle å oppdage fra luften, og det vil jo avsløre at det er folk her. At det er levedyktig og ufarlig her også.»

Jeg fulgte etter henne, samtidig som jeg slet med å ta alt inn over meg. Flere kvinner kom mot meg. Noen så ikke ut til å ense meg en gang. De gikk forbi oss. Men det var først nå, idet jeg kom ut i området der alle satt og spiste, at jeg innså at det ikke var en eneste mann her.

Det var bare kvinner. Jenter. Alle hadde på seg samme type klær – militærgrønne bukser, hvite T-skjorter eller singleter, en grønn genser eller en like grønn jakke. Noen hadde sår i ansiktet, blåmerker på armene. Andre satt og leste mens de spiste.

Eidrid gikk og hentet seg en tallerken mat. «Sikker på at du ikke vil ha?»

Jeg klappet meg på magen, som for å indikere at jeg var mett.

Vi satte oss på et bord et lite stykke unna de andre. Jeg så på ansiktene rundt meg. Syntes jeg kunne dra kjensel på flere av dem. Og det var først da det gikk opp for meg at mange av jentene og kvinnene som hadde forsvunnet i Enkebyen, ikke var blitt bortført av Janus-gjengen.

Det var her de var.

Alle sammen.

De som ikke hadde dukket opp døde, med en stor J malt eller skrevet på seg. Og nå som tanken først hadde festet seg, husket jeg hva Idjus hadde sagt, at det ikke var hvem som helst som hadde blitt borte, men damer som kunne bygge datamaskiner fra bunnen av, som var flinke med våpen, som var fysisk sterke, atletiske, gode til å lage mat, til å finne opp ting, snekre, bygge, fikse hva det måtte være. Eidrid – hvis det var hun som var sjefen – hadde samlet et lag av mennesker det kunne være godt å ha på sin side i en krig.

«Du nevnte krig,» sa jeg. «Hva slags krig?»

«Men er det ikke temmelig opplagt, da?» spurte hun med et smil og tok en bit av middagen, brakk av en bit av flatbrødet og skrapte sammen riskornene som var på vei til å bli skjøvet ut av tallerkenen. «Du har jo på sett og vis startet den samme krigen selv.»

Kampen mot Janus-gjengen, tenkte jeg. Idiotene som mente at menn hadde større rett til å leve enn kvinner, bare fordi menn var sterkere og – i deres øyne – helt sikkert bedre. Som mente at å redusere andelen fruktbare kvinner var en god løsning for å få ned folketallet.

«Og ikke tro noe annet,» sa Eidrid og tygde litt. «Det er en krig det er. Vi ser det hver dag. De dreper. Uten at noen prøver å stanse dem. Uten at de blir stilt til ansvar. Men …»

Hun tok en ny bit og fortsatte å snakke med munnen full av mat. «Det skal det bli en slutt på. Vi fikk ikke lov til å være med i den forrige krigen. Men denne skal vi være med på. Denne skal vi vinne. Og for å klare det,» sa hun og så dypt på meg. «Så trenger vi de beste folkene. Det betyr, Stella Stærk, at vi trenger deg.»

62

«Meg?»

Eidrid Numbria tørket seg rundt munnen og la fra seg bestikket.

«Hynrach Himm avla Dag & Natts redaksjonslokaler en liten visitt i morgentimene i dag. Hvis Levram Mix fortsatt puster, så er det sannsynligvis gjennom et sugerør.»

Jeg la en hånd opp framfor munnen. «Den godeste Hynrach hadde ikke stoppet før han hadde funnet deg. Så for at han ikke skulle gjøre det …»

Eidrid gjorde en bevegelse med begge armene, som for å peke på stedet vi befant oss. Hun lente seg tilbake på stolen, tilsynelatende uinteressert i hva som hadde skjedd med Mix. Det gjorde vondt et sted på innsiden av brystet. Det var min skyld at han var blitt overfalt.

Jeg hadde så mye jeg lurte på at jeg ikke visste hvor jeg skulle begynne.

«Hvordan … fikk dere vite om overfallet?» spurte jeg.

«Vi har våre kontakter der ute i den virkelige verden,» sa Eidrid.

Hun snakket som om vi befant oss på en ubåt. Det var vi på sett og vis også. Kraftige vegger av betong, et godt stykke fra sivilisasjonen og ingen kunne se oss.

«Men jeg skjønner ikke hva dere trenger meg til?» spurte jeg. «Det er da ikke noe spesielt med meg?»

«Du er en ressurssterk jente, Stella. Du får til ting. Du er ikke redd. Du er villig til å ta opp kampen mot det du synes er galt, og du gir deg ikke selv om du støter på litt motgang. Det er sånne folk vi trenger her.»

«Men jeg er jo bare 16 år,» sa jeg spakt. «Jeg er fortsatt et barn.»

Hun ristet på hodet og smilte. «Da jeg var 16, fløy jeg bare etter gutter.»

Så ble hun alvorlig igjen. «Men vi har hentet deg for en annen grunn også. Den skal jeg fortelle deg om litt senere. Først skal du få litt tid på deg til å fordøye alt sammen.»

Jeg så meg omkring igjen. «Det føles som om jeg er blitt kidnappet,» sa jeg. Det fikk Eidrid til å le.

«Alle er her frivillig. Du kan også bestemme om du vil være her eller ikke. Vi kan sende deg tilbake nå med det samme, hvis det er det du vil.»

Tanken var fristende, samtidig som den ikke var det.

Jeg sendte blikket på vandring igjen. Det stanset på en jente med rødt hår. Jeg skjønte med en gang hvem det var.

Wolfria.

Jenta hvis plass jeg hadde overtatt i klasserommet. Hun satt for seg selv og leste i et magasin. Jeg hadde lyst til å løpe bort til henne med det samme og fortelle henne hva vi hadde gjort, nærmest i hennes navn. Men det ante meg at hun kanskje visste det allerede.

Eidrid reiste seg.

«Bli med meg,» sa hun. «Jeg vil vise deg noe.»

Hun spiste resten i tre store munnfuller, og tok med seg tallerkenen bort til oppvaskstasjonen. Jeg fulgte Eidrid opp den samme trappen vi hadde kommet ned. Hun sa ingenting mens hun med raske skritt førte oss inn i et kontrollrom med mange monitorer. Det satt tre kvinner der og fulgte med på det jeg skjønte var direktebilder av hva som foregikk i Enkebyen.

«Vi har hacket oss inn på Fredsstyrkenes dronefeeder,» forklarte Eidrid. «Det er bare én av måtene vi følger med på hva som skjer.»

Det var lite bevegelse i gatene. Det hadde begynt å bli mørkt.

«Men det var ikke det jeg skulle vise deg. Kan du ta fram bildene vi fikk fra Pyrthis i går, Milar?»

Kvinnen som het Milar, gjorde noen tastetrykk på kontrollbordet framfor seg. Snart startet en video jeg skjønte også var blitt filmet med en drone. Bildene, tatt fra kanskje ti meter over bakken, viste en by som lå badet i solen. Dronen gled langsomt forbi et høyt, spisst monument, over en gammel brønn og ned mot et torg der en rekke mennesker hadde samlet seg framfor en murvegg. En gruppe menn med våpen i armene hadde stilt seg opp foran dem.

«Dette skjedde for to dager siden,» sa Eidrid. Først da dronen tok seg nærmere, så jeg at det var bare kvinner foran veggen. Ingen av dem så ut til å være over 30 år. Det var noen ungdommer der også, kanskje 14–15 år gamle. Det så ut som de ventet på noe eller noen. De sto tett i tett og klamret seg fast til hverandre. Noen gråt, så ut til å stirre med skremte øyne på mennene framfor seg.

«Pyrthis er en liten landsby,» sa Eidrid. «Bare noen få hundre innbyggere. Skrur du opp lyden litt, Milar?»

Milar dyttet opp en spak på kontrollpanelet. Jeg hørte et sus fra vinden.

I neste øyeblikk startet skuddsalvene.

Først ble jeg bare stående og se på hvordan kvinnene rykket til, som om de fikk kramper i overkroppen. De røde flekkene, spruten som fulgte, kroppene som falt sammen eller ble presset inn mot veggen, fikk meg til å lukke øynene. En kvalme steg opp fra dypet av magen. Skuddene bare fortsatte å regne over jentene og kvinnene. Snart lå de i en haug på torget. Ingen rørte seg.

Eidrid ga Milar et nikk. Heldigvis stanset videoen og den susende stillheten som hadde lagt seg over den lille landsbyen, og i rommet.

«Dette har skjedd noen andre steder også,» sa Eidrid. «Det er bare et tidsspørsmål før det kommer hit.»

Jeg prøvde å svelge, men klarte det ikke. Både Eidrid og Milar så på meg, ventet på at jeg skulle si noe.

Jeg klarte det ikke.

Det var ikke noe å si.

«Går det an å få et glass vann?» stammet jeg til slutt. Eidrid nikket til Milar, som reiste seg og gikk bort til et kjøleskap like ved. Hun kom tilbake med en halvlitersflaske det dugget av. Jeg skrudde av korken med skjelvende hender, satte tuten mot de knusktørre leppene mine og tok et par korte slurker, så noen større. Andpusten satte jeg flasken fra meg på kontrollbordet, plasserte hendene på knærne og bøyde meg framover, sikker på at jeg kom til å kaste opp.

«Beklager,» sa Eidrid. «Jeg skulle advart deg. Samtidig er det dette som er virkeligheten. Det er sånn det kommer til å bli her også, hvis vi ikke gjør noe.»

Jeg prøvde å heise meg opp. Milar flyttet vannflasken vekk fra instrumentene på kontrollbordet, bort til et bord bak seg.

«Det du og de andre på skolen din har startet, er fint, det er en god begynnelse. Folkeopplysning har aldri skadet noen. Men slik det er blitt, med en bestemmende koalisjon av stormakter som bare tenker på å få ned befolkningstallet, koste hva det koste vil, med stort sett bare menn i de viktigste posisjonene, så er det liten tvil om at ord og opplysning alene ikke vil hjelpe. Våpen, derimot. Kamp. Motstand. Det er fælt å si det, men det er ikke noe som heter fred, Stella. Det ble aldri en ekte fred etter krigen. Det er fortsatt kamp om maten vi har igjen, kamp om vannet. En kamp,» sa hun og tok et skritt mot meg. «Om hvem som skal leve, og hvem som skal dø.»

Jeg prøvde å absorbere alt hun fortalte. Det hørtes ut som en tale hun hadde holdt mange ganger før.

«Det finnes liknende grupper som vår i andre deler av verden,» fortsatte Eidrid. «Vi er i jevnlig kontakt med dem. Alle jobber for å kartlegge Janus-gruppene og for å finne ut hvordan vi sammen kan knuse dem. Sørge for at de ikke får fortsette å vokse.»

Jeg tenkte på Cyto, som hadde fått krigskameratene sine til å infiltrere Janus-gruppen, med tanke på å kartlegge hvem de er. Som sa vi var på samme side. Det var Kvinnelegionen han hadde jobbet for, eller med. Det var derfor han ikke kunne si noe.

«Det er ikke alle som er skapt for å være på et sted som dette,» fortsatte Eidrid. «Skal du først være med i kampen, så betyr det at du må si farvel til det livet du lever og har levd fram til nå. Det betyr null kontakt med vennene dine. Familien din.»

Jeg så brått opp på henne. Munnen min hadde åpnet seg.

«Det er umulig for oss å forberede oss og operere i det stille hvis alle skal dra hjem til seg selv når dagen er over. Vi er hundre prosent avhengig av at ingen vet at vi eksisterer. Hva tror du vil være det første målet hvis Janus-gjengen skulle få vite at det finnes et sted som dette, med noen av de beste og smarteste kvinnene fra hele regionen, som er villig til å slåss for sine idealer? Tror du ikke de vil komme hit med alt de har av våpen, for å utslette oss?»

Svaret ga seg selv.

«Men som jeg sa til deg: Alle har et fritt valg. Du kan dra hjem nå etterpå og så fortsette livet ditt i Enkebyen. Da må du bare svelge en sånn som dette først …»

Fra den ene bukselommen tok hun fram en liten boks hvor det bare var plass til en ampull på størrelse med et drops.

«Tar du denne, så blir du litt groggy en dag eller to, men du glemmer også alt du har gjort, sett og spist det siste døgnet. Du kommer til å glemme at det var Antoph som førte deg rett i armene på oss, og du kommer til å glemme at du har sett 18 kvinner bli skutt og drept på torget i Pyrthis.»

«Antoph,» sa jeg stille. Og jeg skjønte umiddelbart hva som hadde skjedd med Alhena. Antoph hadde gjort akkurat det samme med henne. Hun hadde vært på skolen før hun ble tatt. På samme måte som meg var hun blitt fraktet hit, til A-2, der hun var blitt presentert for akkurat det samme valget som meg. Bli med i Kvinnelegionen, kjemp mot Janus-gjengen, glem livet ditt og familien din, overlat din syke mor til faren din og få på deg en uniform du også, som alle de andre. Eller svelg en tablett og så kjører vi deg tilbake, uten at du husker noe som helst.

«Jeg skjønner at dette er mye å ta inn over seg,» sa Eidrid. «Det er det for alle.»

«Det er bare fornavnet,» sa jeg stille.

«Vil du snakke med noen andre her inne?» spurte hun. «Få høre hvordan det er her fra noen andre enn meg?»

Jeg tenkte på det i noen øyeblikk. Det kunne kanskje være en god idé.

«Jeg skal la deg tenke litt på det,» sa Eidrid. «Men du kan ikke tenke for mye eller for lenge. Tabletten sletter bare korttidsminnet ditt, så du må ta den i løpet av én time.»

Hun la en hånd på skulderen min. «Milar, lar du henne få se den siste videoen også?»

Jeg snudde meg mot henne. «Jeg trenger ikke se flere filmer av kvinner som blir drept.»

«Det er ikke en sånn type video,» sa Eidrid og gikk mot døren. «Men det er dessverre noe du trenger å se. Noe som vil forklare hvorfor du er så viktig for oss.»

Hun trakk i dørhåndtaket. «Noe som kanskje vil hjelpe deg til å ta en avgjørelse.»

Hun smilte forsiktig. Så gikk hun ut. Jeg snudde meg mot Milar, som lot stillbildet av de døde kvinnekroppene bli værende på den ene halvdelen av skjermen. På den andre hentet hun opp en mappe det sto STÆRK på.

«Stærk,» sa jeg. «Men …»

Milar sa ingenting, bare gikk inn i mappen, til en uendelig lang liste av bildefiler.

«Har dere filmet meg?» spurte jeg. «Lagret bilder av meg?»

Milar ristet på hodet, men kom heller ikke med noen nærmere forklaring. Isteden manøvrerte hun seg ned til den øverste filen.

Før hun gjorde noe mer, sa Milar:

«Du bør kanskje sette deg.»

Jeg grep fatt i den nærmeste stolen jeg fant og satte meg ved siden av henne. «Hva er det du skal vise meg?» spurte jeg, stadig mer engstelig. Igjen svarte hun ikke, bare klikket to ganger på bildefilen, som straks åpnet seg. Først skjønte jeg ikke hva det var jeg så på, annet enn at det var en gruppe menn bak det jeg antok var en kvinne som så ut til å ligge på en madrass eller en seng. Bildet var tatt på lang avstand. Milar gjorde noen kommandoer på kontrollpanelet, slik at vi kom tettere på bildet. Da det var enkelt å se gruppens ansikter, snudde Milar seg mot meg. Som om hun ville følge med på hvordan jeg reagerte.

«Hva er dette?» spurte jeg. «Hva har det med meg … å …»

Midt blant mennene, med et alvorlig blikk, sto han.

Med et skytevåpen i hendene. Med fingeren klar på avtrekksmekanismen.

Jeg slet med å få puste.

Slet med å svelge.

Jeg måtte blunke, flere ganger, for å forsikre meg om at jeg så riktig. For det kunne ikke være riktig. Det kunne det bare ikke.

«Det er Janus-gjenger over hele landet,» sa Milar. «Denne gruppen holder til i hovedstaden.»

Jeg hadde skjønt hva det var jeg så. At bildet var tatt midt under et innvielsesrituale, der en kvinne skulle bli drept.

En kald vind blåste igjennom kroppen min. «Dette er vanskelig å se på,» sa hun. «For alle. Men jeg kan ikke forestille meg hvordan det må være for deg.»

Stemmen hennes var full av medfølelse. Jeg var glad for at jeg satt. Jeg kremtet og prøvde å fukte svelget. Jeg pekte mot skjermen, mot mannen blikket mitt hadde festet seg ved.

Sirius.

Broren min.

«Når …»

Jeg renset stemmen. «Når ble dette bildet tatt»? stammet jeg til slutt. Milar ventet noen sekunder, før hun sa:

«Det ble tatt i går kveld.»

63

Jeg skjulte ansiktet i hendene. Håpet at bildet ville se helt annerledes ut når jeg fjernet dem igjen. Men da jeg gjorde det, mange øyeblikk senere, sekunder der en ukontrollert risting tok tak i kroppen slik at jeg måtte gripe fatt i kontrollpanelet foran meg, var han der fortsatt.

Han hadde et skjegg som var noen dager gammelt. Hadde på seg en militærgrønn caps, kanskje den som tilhørte uniformen han hadde brukt under krigen.

Det så ut som han var blitt mange år eldre.

«Er det …»

Jeg husket med ett ikke hva jeg ville spørre om. Det var som om alt omkring meg var uvirkelig. Jeg forsto ikke hvordan dette overhodet kunne være mulig.

«Sirius Stærk er en av lederne i akkurat denne fraksjonen,» sa Milar. «Vi er litt usikre på akkurat hvor lenge de har vært operative, men de startet sannsynligvis opp like før krigen var over.»

En liten del av meg var overlykkelig over at broren min var i live. Jeg tenkte på mamma og pappa, hvor glade de ville bli. Men skulle jeg dra tilbake til byen, så kunne jeg ikke fortelle dem det. Jeg ville ikke vite det; tabletten ville ha visket ut minnene mine. Samtidig, hvis jeg ble værende, ville jeg bli del av en kamp, en krig, blant annet mot min egen bror.

Hvordan kunne Sirius være en del av dette?

Hva hadde skjedd med ham?

Jeg tenkte på det Cyto hadde fortalt meg, om hvordan Sirius hadde villet ha med Cyto på «noe folk ikke kom til å like», Sirius som ble borte fra troppen neste morgen, bare noen få dager før krigen var over. Hadde broren min fått vite at det fantes en slik gruppe? Var det da han hadde sluttet seg til dem?

Det skrek i meg etter å få vite. Jeg ville se ham, møte ham – høre ham si med sine egne ord hva han hadde gjort og hvorfor han hadde valgt den siden. Hvorfor han ikke hadde tatt kontakt med oss etter krigen.

«Jeg … går meg en tur jeg også,» sa Milar og gjorde noen nye trykk på kontrollbordet samtidig, slik at alt låste seg. Bildet av min bror, bildet av de døde kvinnekroppene, side om side. «Så kan du få litt ro og fred til å tenke deg om.»

Med stille skritt ble hun borte bak døren. Jeg ante ikke hva jeg skulle gjøre. Leve videre i fortsatt uvitenhet eller forlate alt for å ta opp kampen mot folk som mente det samme som Sirius? Hvordan ville jeg reagere hvis jeg traff ham igjen? Hvordan ville han reagere?

Det slo meg at det kanskje var derfor jeg var blitt hentet hit. Derfor jeg var så potensielt viktig for Kvinnelegionen. Jeg kjente ham. I hvert fall trodde jeg at jeg gjorde det.

Tanken på hvor mange kvinner han kunne ha drept, fikk meg til å holde for munnen, redd for at jeg skulle brekke meg. Kvalmen skylte igjennom kroppen.

Det kan ikke stemme, sa jeg til meg selv. Min egen bror kunne ikke ha gjort noe sånt. Det måtte i så fall ha tørnet for ham. Krigen måtte ha gjort ham gal.

Jeg reiste meg og gikk litt fram og tilbake mens jeg samlet tankene. Jeg prøvde å se for meg andre fraksjoner av Kvinnelegionen, som akkurat nå forberedte seg på krigen som var under oppseiling. Janus-gruppen som vokste dag for dag. Begge sider trengte soldater, som enten var desperate eller dedikerte, muligens begge deler.

Jeg dro hendene over hodet. Drakk litt mer vann. Vandret noen flere ganger fram og tilbake mens jeg tenkte på Cursa og Alhena, Giga og Ælgar, Idjus som var på sykehuset ennå, mamma og pappa som antakelig lurte på om jeg også var blitt tatt av Janus-gruppen. Skulle jeg dra tilbake og fortsette kampen på den samme måten som jeg hadde begynt, ved å eksponere andre medlemmer av Janus-gruppen, mane til motstand blant alle menneskene i byen som ikke turte å løfte en finger av frykt for å miste poeng i det sosiale troverdighetskappløpet? Skulle jeg fortsette og lete etter W-er på benker og vinduer, fortsette å dele ut utgaver av Dagslys, helt til Hynrach Himm klarte å finne meg, stoppe oss? Det kunne skje i morgen. Det kunne skje om en uke. Eller skulle jeg bli en del av kvinnelegion som forberedte seg til en krig som sannsynligvis ville komme uansett hva jeg gjorde?

Det gikk i døren. Eidrid var tilbake, tok et skritt inn. Stoppet og kikket på skjermen, før hun så på meg med et granskende blikk, som også var omsorgsfullt. Jeg hadde regnet med at hun skulle spørre om jeg hadde bestemt meg, med en gang, siden tiden gikk og vi var et stykke fra Enkebyen. Isteden ville hun vise meg resten av anlegget. Hvor de sov. Hvor de trente, hvor de laget våpen, eksplosiver. Hun lurte på om jeg ville se utearealet de hadde laget, med et tak over som man kunne åpne og lukke på under et minutt, slik at solen kunne komme inn. De hadde til og med et badebasseng der, både for svømmetrening og rekreasjon. Kinosal. Et helt bibliotek der man kunne lese vanlige skjønnlitterære bøker og vitenskapelig materiale.

Eidrid tok ut den lille plastbeholderen og ristet den så vidt. Ampullen på innsiden stanget mot veggene, som en hissig veps som ville ut. Jeg tenkte på Cyto og det han hadde sagt til meg på veien til Enkebyen. At det er først når folk havner i vanskelige situasjoner det blir tydelig hvem de er. Hvem som er feig og hvem som er modig. Hvem som er villig til å ofre seg for andre, og hvem som bare tenker på seg selv.

Eidrid vendte seg mot meg og spurte:

«Har du bestemt deg?»

Jeg trakk pusten og senket skuldrene langsomt igjen.

«Det har jeg,» sa jeg, før jeg la til: «Jeg er med.»