Den onde greven

Første bok

EN GRUFULL BEGYNNELSE

Av Lemony Snicket

Oversatt av Aleksander Melli

Den onde greven

Første bok

EN GRUFULL BEGYNNELSE

Av Lemony Snicket

Oversatt av Aleksander Melli

Til Beatrice –

Min kjæreste, høyt elsket – dypt begravet

1

Hvis du liker historier der alt ender godt, ville det nok vært best om du valgte en annen bok. Denne boken har ingen lykkelig slutt, den har heller ingen lykkelig begynnelse, og særlig mye å glede deg over finner du heller ikke i midten. Dette skyldes at det ikke skjedde spesielt mye hyggelig i livene til søsknene Baudelaire. Violet, Klaus og Sunny Baudelaire var intelligente og sjarmerende og snarrådige barn, forholdsvis pene ansiktsrekk hadde de også, men de var ekstremt uheldige – flesteparten av opplevelsene deres var gjennomsyret av uflaks og fortvilelse og elendighet. Jeg er lei for å måtte si det, men det er nå engang slik historien er.

Prøvelsene deres begynte en dag på Saltstranden. Baudelaire-barna bodde sammen med sine foreldre i et enormt herskapshus i hjertet av en skitten og travel by. Fra tid til annen fikk de lov til å ta trikken alene til stranden og tilbringe dagen der som en slags ferie, så lenge de var hjemme til middag. Denne morgenen var det grått og overskyet, men det lot ikke Baudelaire-barna seg plage av. Når solen skinte var Saltstranden smekkfull av turister, noe som gjorde det umulig å finne et godt sted å legge teppet sitt. På gråværsdager hadde barna hele stranden for seg selv og kunne gjøre som de ville.

Violet Baudelaire, som var eldst, likte å få steiner til å sprette bortover vannskorpen. Som fjortenåringer flest var hun høyrehendt og fikk følgelig til flere sprett over det grumsete vannet når hun brukte høyrehånden, enn når hun brukte venstre. Mens hun kastet steiner, skuet hun utover havet og tenkte på en oppfinnelse hun hadde lyst til å lage. Den som kjente Violet godt kunne se at hun tenkte hardt akkurat da, for hun hadde bundet opp det lange håret i en sløyfe for å hindre at det falt nedi øynene. Violet hadde en helt egen evne til å finne opp og bygge de underligste apparater, hodet var stadig fylt av en idé om tannhjul og trinser og spaker, og da var noe så trivielt som hår det aller siste hun ville bale med. Denne morgenen funderte hun over om det var mulig å konstruere et apparat som kunne hente steiner tilbake til deg etter at du hadde slengt dem i vannet.

Klaus Baudelaire, som var det mellomste barnet og den eneste gutten, likte å studere skapningene i pyttene som tidevannet etterlot på stranden. Klaus var tolv år og gikk med briller, noe som fikk ham til å se intelligent ut. Det var han faktisk også. Mr. og Mrs. Baudelaire hadde et enormt bibliotek i sitt herskapelige hjem, en boksamling bestående av tusenvis av bind om alle tenkelige emner. Ettersom han bare var tolv år gammel, hadde Klaus naturlig nok ikke rukket å lese alle bøkene i hele boksamlingen, men han hadde lest svært mange av dem og klarte attpåtil å huske mye av det han hadde lest. Han kjente forskjellen på alligatorer og krokodiller. Han visste hvem Julius Cæsar ble myrdet av. Og han visste mye om de små, slimete dyrene på Saltstranden som han nå var opptatt med å studere.

Sunny Baudelaire, som var yngst av barna, likte å bite fra seg. Hun var ikke mange årene, og attpåtil liten for alderen, knapt større enn en støvel. Men det hun manglet i kroppsstørrelse oppveide hun med sine fire usedvanlig store og skarpe tenner. Sunny var i en alder da talespråket for det meste består av uforståelige pip. Når hun ikke brukte de få ordene hun behersket – «tåteflaske», «mamma» og «bite» – hadde folk flest store problemer med å forstå det hun prøvde å si. I dag satt hun for eksempel og sa: – Gakk! om og om igjen, noe som antakelig betydde: «Se på den mystiske skikkelsen som er på vei mot oss i tåken!»

Det var så sant som det var sagt, for en høy skikkelse var ganske riktig i ferd med å skride mot Baudelairebarna over den disige sandstranden. Sunny hadde allerede sittet og hoiet en stund da Klaus omsider kikket opp fra den piggdekte krabben han studerte og fikk øye på skikkelsen han også. Han strakte ut armen og dultet borti Violet, som dermed ble revet ut av oppfinnergrublingen.

– Se der, sa Klaus og pekte på skikkelsen. Den kom stadig nærmere, og nå kunne barna skjelne enkelte detaljer. Skikkelsen minnet om en voksen mann, bortsett fra at hodet var uvanlig stort og avlangt.

– Hva tror du det er for noe? spurte Violet.

– Jeg vet ikke, sa Klaus og myste. – Men det ser ut til å være på vei rett mot oss.

– Det er bare oss på stranden, sa Violet en smule engstelig. – Det kan ikke være på vei mot noen andre. Hun kjente på den flate, glatte steinen i venstrehånden som hun nettopp hadde stått klar til å kaste så langt hun kunne. Hun fikk plutselig lyst til å kaste steinen på den fremmede skikkelsen som virket så uhyggelig.

– Det ser bare uhyggelig ut på grunn av tåken, sa Klaus som om han kunne lese søsterens tanker.

Han hadde et poeng. Idet skikkelsen nådde fram til dem, så barna til sin lettelse at det overhodet ikke var noe uhyggelig ved den. Tvert imot var det en person de kjente – Mr. Poe. Mr. Poe var venn av Mr. og Mrs. Baudelaire. Barna hadde truffet ham mange ganger i middagsselskaper. En av tingene Violet, Klaus og Sunny satte virkelig pris på ved foreldrene sine, var at de ikke sendte barna vekk når det kom folk på besøk, men ga dem lov til å sitte sammen med de voksne ved middagsbordet og ta del i samtalen, så lenge de hjalp til med å rydde av bordet etterpå. Barna husket Mr. Poe fordi han alltid var forkjølet og stadig måtte unnskylde seg og gå fra bordet for å pleie hosteanfallene sine i naborommet.

Mr. Poe tok av seg flosshatten som hadde fått hodet til å virke stort og avlangt i tåken, og ble stående et øyeblikk og hoste høylytt i et hvitt lommetørkle. Violet og Klaus gikk nærmere for å håndhilse og si god dag.

– God dag, hvordan står det til? sa Violet.

– God dag, hvordan står det til? sa Klaus.

– Tådi! sa Sunny.

– Takk, bare bra, sa Mr. Poe, selv om han virket veldig trist. Det gikk noen øyeblikk uten at noen tok ordet. Barna spurte seg selv hva Mr. Poe gjorde på Saltstranden, når han egentlig burde ha vært på plass i banken inne i finansstrøket der han jobbet. Han var ikke kledd for en utflukt til stranden.

– Fin dag, sa Violet til slutt, bare for å ha noe å si. Sunny laget en lyd som minnet om et hissig måkeskrik. Klaus løftet henne opp.

– Javisst, sa Mr. Poe åndsfraværende og stirret ut over den tomme stranden. – Jeg er redd jeg kommer med veldig dårlige nyheter til dere.

Søsknene Baudelaire kikket på ham. Lettere skamfull kjente Violet på steinen i venstrehånden, glad hun ikke hadde kastet den på Mr. Poe.

– Foreldrene deres, sa Mr. Poe, – har omkommet i en forferdelig brann.

Barna sa ingenting.

– Brannen ødela hele herregården, sa Mr. Poe. – Jeg er veldig, veldig lei for å måtte gi dere denne nyheten, kjære barn.

Violet flyttet blikket fra Mr. Poe og ga seg til å stirre utover havet. Mr. Poe hadde aldri kalt dem for kjære barn før. Hun forsto ordene han hadde sagt, men tenkte at det måtte dreie om en spøk, at han spilte henne og broren og søsteren et forferdelig puss.

– Omkommet, sa Mr. Poe, – betyr «død».

– Vi vet hva «omkommet» betyr, sa Klaus irritert. Han visste hva ordet «omkommet» betydde, men hadde fremdeles problemer med å forstå nøyaktig hva Mr. Poe hadde sagt. Det slo ham at Mr. Poe på et eller annet vis måtte ha sagt noe feil.

– Brannvesenet kom naturligvis, sa Mr. Poe. – Men da var det allerede for sent. Hele huset var overtent. Det brant ned til grunnen.

Klaus så for seg alle bøkene på biblioteket som gikk opp i røyk. Nå ville han aldri få lest alle sammen.

Mr. Poe hostet gjentatte ganger i lommetørkleet før han fortsatte: – Jeg ble sendt hit for å hente dere og ta dere med meg hjem. Dere skal få bo hos meg inntil videre mens vi finner ut av ting. Det er jeg som forvalter dødsboet. Det betyr at det er jeg som kommer til å passe på den enorme formuen deres og finne ut hvor dere skal plasseres. Jeg skal stifte et fond, og når Violet blir myndig, vil formuen i sin helhet overføres til dere, men inntil da er det bankens oppgave å ta seg av fondet.

Han skulle stifte et fond, sa han, men for Violet var det som om Mr. Poe selv hadde stiftet brannen. Han hadde simpelthen ruslet nedover stranden til dem og forandret livene deres for alltid.

– Kom, sa Mr. Poe og holdt ut hånden. Violet måtte slippe steinen for å ta den. Klaus tok Violets høyre hånd, og Sunny tok høyrehånden til Klaus. På denne måten forlot de brått foreldreløse Baudelaire-barna stranden – og det livet de hadde kjent inntil da.

2

Det ville vært nytteløst for meg å forsøke å beskrive hvor fælt Violet, Klaus, og til og med Sunny hadde det i tiden som fulgte. Hvis du noen gang har mistet noen som betyr veldig mye for deg, da vet du allerede hvordan det føles, og hvis du ikke har det, kan du umulig forestille deg det. For Baudelaire-barna var det selvsagt ekstra rystende siden de hadde mistet begge foreldrene på en gang. I mange dager var de så ulykkelige at de nesten ikke klarte å stå opp om morgenen. Klaus merket at han hadde mistet interessen for bøker. Tannhjulene i Violets oppfinnsomme hjerne sto bom stille. Til og med Sunny, som naturligvis var for liten til egentlig å skjønne hva som foregikk, bet fra seg med atskillig mindre begeistring enn vanlig.

Og det gjorde ikke saken noe bedre at de samtidig hadde mistet sitt hjem og alle sine eiendeler. Som du sikkert vet, kan det å være på ditt eget rom, i din egen seng, ofte gjøre en trøstesløs situasjon litt mer levelig. Men Baudelaire-barnas senger var redusert til kullsvidde stumper. Mr. Poe hadde vist dem det som sto igjen av Baudelaire-herregården, for å se om de kunne finne noe som ikke var blitt skadet i brannen. Det var forferdelig. Favorittpennen til Klaus var forvandlet til aske, Violets mikroskop hadde smeltet i flammene, og Sunnys biteringer hadde lidd den samme skjebnen. Her og der kunne barna se gjenkjennelige rester av det enorme hjemmet de hadde vært så glad i: fliser av flygelet deres, en av Mr. Baudelairs elegante konjakkflasker, en svidd pute fra vindusplassen der Mrs. Baudelaire pleide å sitte og lese.

Nå som hjemmet deres var ødelagt, måtte Baudelaire-barna bearbeide sin forferdelige sorg i huset til familien Poe, og det var slett ikke så trivelig. Mr. Poe var nesten aldri hjemme, ettersom han var travelt opptatt med å forvalte Baudelaire-formuen, og når han først var hjemme hostet han så mye at det var så å si umulig å føre en samtale med ham. Mrs. Poe kjøpte inn klær til barna – stygge klesplagg i groteske farger, som attpåtil klødde. I tillegg måtte de dele rom med ekteparet Poes to frekke bråkebøtter av noen barn, Edgar og Albert. Soverommet deres var knøttlite, og gjennomsyret av en kvalm blomsterstank.

Men selv i slike omgivelser vakte det blandede følelser i barna da Mr. Poe, under et nitrist måltid som besto av kokt kylling, kokte poteter og posjerte snittebønner – her brukes ordet «posjert» i betydningen «kokt» – fortalte dem at de skulle forlate huset neste morgen.

– Bra, sa Albert med munnen full av potet. – Endelig får vi rommet vårt tilbake. Jeg er lei av å dele det. Violet og Klaus går bare rundt og sturer og vil aldri være med på noe gøy.

– Og babyen biter, sa Edgar og slengte et kyllingbein på gulvet som om han var et dyr i dyrehagen og ikke sønn av en velrenommert bankmann.

– Hvor skal vi? spurte Violet bekymret.

Mr. Poe åpnet munnen for å si noe, men måtte først bli ferdig med et kortvarig hosteanfall. Til slutt sa han:

– Jeg har ordnet det slik at dere skal vokse opp hos en fjern slektning av dere som bor på den andre siden av byen. Han heter grev Olaf.

Violet, Klaus og Sunny kikket på hverandre. De visste ikke helt hva de skulle synes. På den ene siden ville de ikke bo hos familien Poe lenger. På den annen side hadde de aldri hørt om grev Olaf, og ante ikke hva slags menneske han var.

– I testamentet til foreldrene deres, sa Mr. Poe, – står det at dere skal oppfostres på en så praktisk måte som mulig. Her i byen vil dere være i vante omgivelser, og grev Olaf er den eneste slektningen dere har som bor innenfor bygrensene.

Klaus tenkte seg om et øyeblikk mens han tygde en seig bønnebit. – Foreldrene våre har aldri fortalt oss om noen grev Olaf. Nøyaktig hvor fjern er han – som slektning?

Mr. Poe sukket og kikket ned på Sunny som satt og tygde gaffelen sin og lyttet oppmerksomt. – Han er enten fire- eller femmenningen til foreldrene deres. Han er ikke akkurat den nærmeste slektningen på slektstreet, men han er den nærmeste rent geografisk. Det er derfor …

– Hvorfor inviterte mor og far ham aldri på besøk, hvis han bor her i byen? spurte Violet.

– Kanskje det skyldes at han hadde det for travelt? sa Mr. Poe. – Han er skuespiller og er stadig ute og turnerer rundt omkring i verden med forskjellige teaterkompanier.

– Jeg trodde han var greve, sa Klaus.

– Han er både greve og skuespiller, sa Mr. Poe. – Nå vil jeg nødig avbryte måltidet, men dere burde snart gå opp og pakke sakene deres, og jeg må tilbake til banken for å jobbe litt mer. Jeg er en travel mann – akkurat som deres nye verge, grev Olaf.

Baudelaire-barna hadde mange flere spørsmål til Mr. Poe, men han hadde allerede gått fra bordet, vinket kort og forlatt rommet. De kunne høre ham hoste i lommetørkleet, og like etterpå lyden av inngangsdøren som knirket igjen idet han gikk fra huset.

– Vel, sa Mrs. Poe, – da får dere begynne å pakke. Edgar og Albert, kan dere være så snille og hjelpe meg å rydde av bordet?

De foreldreløse og hjemløse Baudelaire-barna tuslet opp på soverommet med tunge hjerter og begynte å pakke sine få eiendeler. Klaus kikket misfornøyd på de stygge skjortene Mrs. Poe hadde kjøpt til ham mens han brettet dem i tur og orden og puttet dem i en liten koffert. Violet så seg om i det trange, stinkende rommet de hadde bodd i. Sunny krøp rundt med høytidelig mine og bet i skoene til Edgar og Albert, og etterlot små bitemerker så de ikke skulle glemme henne. Av og til kikket Baudelaire-barna på hverandre, men fremtiden virket så usikker at de ikke ante hva de skulle si. Etter leggetid lå de og vred seg urolig i sengene hele natten lang. Kombinasjonen av Edgar og Alberts høylytte snorkelyder, og deres egne bekymrede tanker, gjorde det nesten umulig å sove. Til slutt stakk Mr. Poe hodet inn gjennom soveromsdøren.

– Opp og hopp, kjære barn! sa han. – På tide å dra til grev Olaf.

Violet kikket seg om i det overfylte soverommet, og selv om hun overhodet ikke likte seg der, likte hun enda mindre tanken på å reise. – Må vi dra akkurat nå? spurte hun.

Mr. Poe åpnet munnen for å si noe, men måtte hoste et par ganger før han fikk det fram. – Ja, det må dere. Jeg skal droppe dere av på vei til jobben, så vi er nødt til å dra så snart som mulig. Vær greie og stå opp og kle på dere, sa han bryskt. Ordet «bryskt» brukes her i betydningen: «utålmodig, for å få Baudelaire-barna ut av huset så fort som mulig.»

De tre søsknene Baudelaire forlot huset. Bilen til Mr. Poe durte over byens brolagte gater i retning grev Olafs hus. De passerte hestetrukne kjerrer og motorsykler i Grågata. De kjørte forbi Sparedusjen, en sirlig utskåret fontene som fra tid til annen spyttet ut noen skvetter vann som småbarna lekte i. De passerte en gedigen jordhaug der Slottsparken en gang hadde vært. Etter en stund kjørte Mr. Poe inn i en smal gate kantet av bleke mursteinshus, og stoppet omtrent midt i kvartalet.

– Vi er framme, sa Mr. Poe med en stemme som utvilsomt var ment å være blid. – Deres nye hjem.

Barna kikket ut bilruten og fikk se nabolagets peneste hus. Mursteinen var velholdt, og gjennom de brede, åpne vinduene kunne man se et stort utvalg av velpleide planter. I inngangsdøren, med den ene hånden på dørens blanke og runde messinghåndtak, og med en blomsterpotte i den andre hånden, sto en velkledd eldre kvinne og smilte til barna.

– Hei! ropte hun. – Dere må være barna grev Olaf skal ta til seg.

Violet åpnet bildøren og gikk ut for å hilse på kvinnen. Håndtrykket var fast og varmt, og for første gang på lenge våget Violet å håpe at livet gikk i riktig retning igjen. – Ja, sa hun. – Det er oss. Jeg er Violet Baudelaire, og dette er broren min, Klaus, og søsteren vår, Sunny. Og dette er Mr. Poe, som har tatt seg av oss siden foreldrene våre døde.

– Javisst, jeg hørte om ulykken, sa kvinnen, like likegyldig som andre mennesker snakker om været. – Jeg er justitiarius Strauss.

– Er det et gresk fornavn? spurte Klaus.

– Justitiarius er tittelen min, forklarte hun, – ikke fornavnet. Jeg er høyesterettsdommer.

– Så spennende, sa Violet. – Er De kona til grev Olaf?

– Å nei, bevares, sa justitiarius Strauss. – Jeg kjenner ham faktisk ikke spesielt godt. Vi er naboer.

Barna flyttet blikket fra dommerboligens velpussede murfasade, til det forfalne nabohuset, der mursteinen var farget av sot og skitt, og der det kun var to små vinduer som vendte ut mot gaten. Begge vinduene var lukket og gardinene var trukket for, til tross for at det var en nydelig dag. Over vinduene ruvet et høyt, skittengrått, nokså skakt tårn. Inngangsdøren trengte et strøk maling eller to – og en hyggeligere utskjæring enn det stirrende øyet som nå prydet døren. Det virket som om hele bygningen seg til siden som en skjev tann.

– Å! sa Sunny. Alle visste hva hun mente. Hun mente: – For et guffent sted! Her vil jeg ikke bo!

– Det var uansett hyggelig å hilse på Dem, sa Violet til justitiarius Strauss.

– I like måte, svarte dommeren og nikket mot blomsterpotten. – Kanskje dere vil komme og hjelpe meg litt i hagen en dag?

– Det ville vært veldig hyggelig, sa Violet trist. Det ville naturligvis være veldig hyggelig å hjelpe justitiarius Strauss med hagearbeidet, men Violet kunne ikke unngå å tenke på hvor mye hyggeligere det hadde vært om de hadde kunnet flytte inn hos henne i stedet for hos grev Olaf. Hva slags mann kunne utsmykke inngangsdøren sin med en utskjæring av et stirrende øye?

Mr. Poe hattehilste på høyesterettsdommeren, som deretter smilte til barna og forsvant inn i det nydelige huset sitt. Klaus skrittet fram og banket på døren til grev Olaf, dunket knokene midt på det utskårne øyet. Etter en liten ventepause åpnet døren seg med en knirkelyd, og barna kunne ta grev Olaf i øyesyn for første gang.

– Hallo, hallo, hvisket grev Olav hest. Han var en veldig høy og mager mann, kledd i en grå og svært flekkete dress. Han var ubarbert, og i stedet for å ha to øyenbryn, et over hvert øye slik folk flest har, hadde han bare ett eneste, langt og sammenvokst øyebryn over et par usedvanlig blanke øyne som fikk ham til å se både sulten og sint ut på en gang. – Hallo, mine barn. Vær så god, stig på, kom inn i deres nye hjem. Og tørk av dere på bena her ute så dere ikke drar med dere søle inn i huset.

Idet de gikk inn i huset med Mr. Poe like i hælene, gikk det opp for Baudelaire-barna hvor latterlig det var av grev Olaf å be om noe slikt. Rommet de befant seg i var det mest møkkete de noen gang hadde sett. Litt søle utenfra ville ikke ha gjort den minste forskjell. Selv i det svake lyset fra den enslige lyspæren som hang fra taket, kunne barna se at hver minste ting i dette rommet var innsauset i skitt, fra det utstoppete løvehodet som var spikret opp på veggen, til skålen fylt av eplekjerner på det lille trebordet i hjørnet. Klaus måtte tvinge tårene tilbake mens hans kikket seg rundt.

– Rommet trenger muligens litt rengjøring, sa Mr. Poe mens han så seg om i halvmørket.

– Jeg vet at det beskjedne hjemme mitt ikke er så lekkert som den forhenværende Baudelaire-herregården, sa grev Olaf, – men kanskje vi kunne bruke litt av pengene deres til å fiffe opp her inne?

Mr. Poes øyne ble perlerunde av overraskelse, og harkingen hans runget ut i det mørke rommet før han svarte: – Baudelaire-formuen, sa han strengt, – skal ikke anvendes til slike formål. Den skal faktisk ikke anvendes til noe som helst før Violet blir myndig.

Grev Olaf snudde seg mot Mr. Poe med et illsint ansiktsuttrykk. Et øyeblikk trodde Violet at han skulle fike til Mr. Poe. Men han svelgte hardt – barna kunne se adamseplet duppe i den tynne halsen – og trakk på skuldrene.

– Javisst, sa han. – Samme for meg. Tusen takk skal De ha, Mr. Poe, for at De kjørte barna hit. Kom, kjære barn, så skal jeg vise dere rommet deres.

– Ha det bra, Violet, Klaus og Sunny, sa Mr. Poe og rygget ut gjennom inngangsdøren. – Jeg håper dere får det fint her. Jeg kommer innom og ser til dere fra tid til annen, og dere er alltid velkomne til å ta kontakt med meg i banken hvis dere lurer på noe.

–Men vi vet ikke engang hvor banken er, sa Klaus.

– Jeg har et kart over byen, sa grev Olaf. – På gjensyn, Mr. Poe.

Han lente seg fram for å lukke døren. Baudelairebarna var altfor fortvilet til å orke å se på Mr. Poe en siste gang. Nå ønsket de at de kunne ha blitt værende hos familien Poe, selv om det stinket aldri så mye hos dem. I stedet for å se på døren, slo barna blikket ned, og da la de merke til at grev Olaf ikke hadde strømper på seg i skoene. På flekken av blek hud som var synlig mellom den fillete buksekanten og den ene, svarte skoen, kunne de se at grev Olaf hadde tatovert et øye på ankelen som var veldig lik utskjæringen i inngangsdøren. De spurte seg selv hvor mange andre øyne som fantes i grev Olafs hus, og hvorvidt de resten av livet ville ha en følelse av at grev Olaf alltid betraktet dem, selv når han ikke var til stede.

3

Jeg vet ikke om du noen gang har lagt merke til det, men førsteinntrykk viser seg ofte å være helt feil. For eksempel kan du se på et maleri for første gang og ikke like det i det hele tatt, men se mer inngående på det og finne det riktig så fint. Første gang du smaker gorgonzola-ost synes du kanskje det er for sterkt, men så blir du større, og plutselig er gorgonzola det beste du vet. Da Sunny ble født, likte ikke Klaus henne i det hele tatt, men innen hun var seks uker gammel var de to som erteris. Synspunktene dine kan endre seg radikalt over tid når det gjelder det meste.

Jeg skulle ønske jeg kunne fortelle at Baudelairebarnas førsteinntrykk av grev Olaf og hans hjem var helt feil, slik førsteinntrykk ofte er det. Dessverre. Inntrykkene deres – at grev Olaf var et ufyselig menneske og at huset hans var en deprimerende svinesti – var hundre prosent riktige. I løpet av de første par dagene etter ankomsten gjorde de stakkars barna sitt aller beste for å prøve å føle seg hjemme, men det nyttet virkelig ikke. Selv om huset til grev Olaf var ganske stort, ble de tre barna stuet inn på et møkkete soverom der det bare var én liten seng. Violet og Klaus byttet på å sove i den, slik at en av dem måtte sove på det harde tregulvet annen hver natt. Sengemadrassen var så klumpete at det var vanskelig å avgjøre hvem som lå vondest. Violet lagde en seng til Sunny ved å ta ned de støvete gardinene fra gardinstangen over soveromsvinduet og lage en slags puteliknende bylt av dem som var akkurat passe stor til lillesøsteren. Løsningen førte imidlertid til at solen strømmet inn gjennom det gardinløse vinduet hver eneste morgen, slik at barna våknet grytidlig, ømme og såre etter en vond natts søvn. Det eneste møbelet i rommet var en stor pappeske som en gang hadde inneholdt et kjøleskap og nå gjorde tjeneste som klesskap. I mangel på hyller måtte klærne oppbevares i en haug. I stedet for leker, bøker, eller andre ting barn kunne ha glede av, hadde grev Olaf sørget for å gi dem en liten haug av småsteiner. Den eneste utsmykningen på de avskallede veggene var et stort og guffent maleri av et øye, i samme stil som øyet på grev Olafs ankel og alle de andre øyebildene som var å finne rundt omkring i huset.

Men barna visste, som dere også helt sikkert vet, at man kan holde ut i de verst tenkelige omgivelser, så lenge menneskene som bor i dem er interessante og snille. Grev Olaf var verken interessant eller snill. Han var kravstor, oppfarende og illeluktende. Det eneste positive man kunne si om grev Olaf var at han sjelden var til stede. Når barna våknet opp og plukket fram dagens klær fra pappesken, gikk de inn på kjøkkenet og fant en liste med instruksjoner grev Olaf hadde laget til dem før han gikk fra huset. Som oftest kom han ikke tilbake før langt på kveld. Når han en sjelden gang ikke var ute hele dagen, var han oppe i det høye tårnet, der barna ikke hadde lov til å gå. Instruksjonene han la igjen dreide seg for det meste om småjobber og ærender av forskjellige slag, som for eksempel å male terrassen i bakhagen og reparere vinduene. Grev Olaf signerte ikke instruksjonslappene med navnet sitt, men tegnet i stedet et stirrende øye helt nederst på papiret.

En morgen fant de en lapp der det sto: «Teaterkompaniet mitt kommer på middag før kveldens forestilling. Middag for ti skal være klar til gjestene kommer klokken sju. Kjøp maten, lag den, dekk på bordet, servér middagen, rydd opp etter oss og hold lav profil.» Lappen var som vanlig signert med et øye, og ved siden av lappen lå det en liten pengesum til matvarene.

Violet og Klaus leste lappen mens de spiste frokost, som besto av den grå og seige havregrøten grev Olaf satte fram til dem i en stor gryte på komfyren hver morgen. De kikket bekymret på hverandre.

– Ingen av oss kan lage mat, sa Klaus.

– Det har du rett i, sa Violet. – Jeg klarer å reparere vinduer og rense pipen, for det er jo slikt jeg interesserer meg for. Men mat kan jeg ingenting om. Ristet brød, der går grensen.

– Og ofte svir du toasten, sa Klaus. De smilte. De husket begge den gangen de hadde stått opp tidlig for å overraske foreldrene med frokost på sengen. Violet hadde svidd toasten, og foreldrene hadde kommet styrtende ned trappene for å se hvor det brant. Da de så Violet og Klaus som kikket bedrøvet på de kullsvidde toaststykkene, hadde de ikke klart å slutte å le. Til slutt laget de pannekaker til hele familien.

– Skulle ønske de var her, sa Violet. Hun trengte ikke presisere at det var foreldrene hun snakket om. – De ville aldri ha latt oss bli på dette fryktelige stedet.

– Hadde de vært her, sa Klaus med en stemme som ble høyere og høyere etter hvert som han hisset seg mer og mer opp, – ville vi aldri ha endt opp hos grev Olaf i det hele tatt. Jeg hater å bo her, Violet! Jeg hater dette huset! Jeg hater rommet vårt! Jeg hater å måtte gjøre husarbeid hele tiden og jeg hater grev Olaf!

– Det gjør jeg også, sa Violet. Klaus kikket lettet på storesøsteren. Noen ganger kan det å si at du hater noe til noen som er helt enig med deg, få deg til å føle deg littegrann bedre i en situasjon som ellers er helt forferdelig. – Jeg hater absolutt alt i livene våre akkurat nå, Klaus, sa hun. – Men vi må holdet motet oppe. Dette var et uttrykk faren deres stadig hadde brukt.

– Du har rett, sa Klaus. – Men det er ikke så lett å holde motet oppe når grev Olaf tråkker på det hele tiden!

– Hok! skrek Sunny og banket i bordet med skjeen sin. Violet og Klaus ble rykket ut av samtalen og kikket nok en gang ned på lappen fra grev Olaf.

– Kanskje vi kunne finne en kokebok og lese noe om matlaging, sa Klaus. – Hvor vanskelig kan det egentlig være å lage en enkel middag?

Violet og Klaus brukte de neste minuttene på å lete gjennom grev Olafs kjøkkenskap, men kokebøker fant de ingen steder.

– Ikke akkurat overraskende, sa Violet. – Vi har ikke sett en eneste bok i dette huset.

– Jeg vet det, sa Klaus ulykkelig. – Jeg savner å lese. Snart må vi gå ut og finne et bibliotek.

– Men ikke i dag, sa Violet. – I dag skal vi lage middag for ti.

I det samme banket det på inngangsdøren. Violet og Klaus kikket urolig på hverandre.

– Hvem i all verden er det som vil besøke grev Olaf? sa Violet.

– Kanskje det er noen som vil treffe oss, sa Klaus tvilende. I tiden etter foreldrenes død hadde flesteparten av vennene til Baudelaire-barna fordunstet. Ordet «fordunstet» brukes her i betydningen: «sluttet å komme på besøk, sluttet å skrive, ja rent generelt sluttet å gi lyd fra seg, noe som gjorde de stakkars foreldreløse Baudelaire-barna veldig ensomme.» Du og jeg ville naturligvis aldri ha oppført oss slik overfor noen av våre venner, men det er en sørgelig kjensgjerning her i livet at når du mister noen som står deg nær, begynner vennene dine ofte å unngå deg når nettopp vennskap er det du trenger aller mest.

Violet, Klaus og Sunny gikk langsomt fram til inngangsdøren og kikket ut gjennom kikkehullet – et øyeformet kikkehull, naturligvis – og ble sjeleglade da de så at det var justitiarius Strauss som stirret tilbake på dem. De åpnet døren.

– Justitiarius Strauss! hoiet Violet. – Så godt å se deg. Hun skulle akkurat til å legge til: – Vær så god, stig på, da hun kom på at høyesterettsdommeren neppe hadde lyst til å være i et så mørkt og skittent rom.

– Dere får unnskylde at jeg ikke har kommet innom tidligere, sa justitiarius Strauss mens Baudelaire-barna sto usikre i døråpningen. – Jeg ville gjerne se hvordan dere har det, men jeg hadde en veldig vanskelig sak i Høyesterett som tok opp veldig mye av tiden min.

– Hva slags sak var det? spurte Klaus. Mangelen på lesestoff hadde gjort ham sulten på ny kunnskap.

– Jeg kan ikke diskutere den i detalj, sa justitiarius Strauss, – siden det er såpass mange følsomme ting involvert. Men jeg kan si at saken dreide seg om en giftplante, samt urettmessig bruk av et annet menneskes kredittkort.

– Jika! skrek Sunny, noe som lot til å bety: «Så interessant!» selv om Sunny naturlig nok ikke forsto et ord av det som ble sagt.

Justitiarius Strauss kikket ned på Sunny og lo. – «Jika» er også min vurdering, sa hun og bøyde seg fram for å klappe smårollingen på hodet. Sunny grep høyesterettsdommerens hånd og bet den forsiktig.

– Det betyr at hun liker deg, forklarte Violet. – Hun biter veldig, veldig hardt hvis hun ikke liker noen, eller hvis man prøver å bade henne.

– Sier du det, sa justitiarius Strauss. – Nåvel, hvordan går det med dere? Er det noe dere trenger?

Barna kikket på hverandre og tenkte på alle tingene de trengte. En ny seng, for eksempel. En skikkelig sprinkelseng til Sunny. Gardiner til soveromsvinduet. Et skap i stedet for en pappeske. Men det de trengte mest av alt, var å ikke lenger ha noe som helst med grev Olaf å gjøre. Det de virkelig trengte var foreldrene sine, og det gamle hjemmet sitt – men det var selvfølgelig umulig. Violet, Klaus og Sunny kikket alle sammen ulykkelig i gulvet mens de funderte over spørsmålet. Til slutt var det Klaus som grep ordet.

– Kunne vi muligens få låne en kokebok av deg? spurte han. – Grev Olaf har bedt oss lage middag til teaterkompaniet sitt i kveld, og vi finner ikke en kokebok i huset.

– Du verden , sa justitiarius Strauss. – Middag til et helt teaterkompani, er ikke det litt mye forlangt av barn på deres alder?

– Grev Olaf gir oss mye ansvar, sa Violet. Det hun egentlig hadde lyst til å si, var: – Grev Olaf er et ondt menneske. Men til det var hun for veloppdragen.

– Vel, da får dere bli med bort til meg, sa justitiarius Strauss, – og finne en kokebok som passer.

Søsknene takket ja og fulgte justitiarius Strauss ut døren og bort til det velholdte huset hennes. Hun førte dem inn gjennom en elegant og blomsterduftende entré, og videre inn i en enorm sal. Da de så hva salen inneholdt, var det like før de datt om av glede. Særlig Klaus var besvimelsen nær.

Salen var et bibliotek, høyesterettsdommerens boksamling som strakte seg over uendelige hyllemetre og dekket alle vegger fra gulv til tak. I tillegg kom de separate hylleseksjonene som sto midt i rommet. Det eneste stedet uten bøker var det ene hjørnet av salen, som var innredet med store lenestoler som så veldig bekvemme ut, lavthengende lamper og et praktisk bord. Det var en perfekt lesekrok. Selv om biblioteket ikke var så stort som foreldrenes hadde vært, var det et veldig koselig bibliotek, og Baudelaire-barna var fra seg av begeistring.

– Du store min! sa Violet. – For en fantastisk boksamling!

– Tusen takk skal du ha, sa justitiarius Strauss. – Jeg har samlet bøker i årevis og er veldig stolt av samlingen min. Så lenge dere behandler dem pent, er dere hjertelig velkomne til å bruke biblioteket når dere måtte ønske. Skal vi se, kokebøkene er borte ved østveggen. Skal vi gå og ta en kikk?

– Ja, sa Violet, – og etterpå, hvis det ikke er for mye bry, ville det vært supert å se om De har noen bøker om mekanikk og ingeniørkunst. Oppfinnelser er yndlingshobbyen min.

– Jeg kunne tenke meg å se etter en bok om ulver, sa Klaus. – I det siste har jeg vært veldig fascinert av alt som har med nordamerikanske rovdyr å gjøre.

– Buk! ropte Sunny, noe som betydde: «Vennligst ikke glem å finne en billedbok til meg.»

Justitiarius Strauss smilte. – Det gleder meg å se unge mennesker som interesserer seg slik for bøker, sa hun. – Men først tror jeg vi burde finne en god oppskrift, ikke sant?

Barna svarte bekreftende, og de neste tretti minuttene gikk med til å bla gjennom diverse kokebøker som justitiarius Strauss anbefalte. Sannheten er forresten at de tre foreldreløse barna var så opprømt over å befinne seg utenfor grev Olafs hus og innenfor den koselige biblioteksalens vegger, at de ble en smule distrahert og hadde vanskelig for å konsentrere seg om oppskrifter og kokekunst. Men til slutt fant Klaus en rett som både virket velsmakende og enkel å tilberede.

– Hør på dette, sa han. – «Puttanesca,» en italiensk pastasaus. Alt vi trenger å gjøre er å putte olivener, kapers, ansjos, hvitløk, finhakket persille og tomater i en gryte, og koke spagetti til.

– Det høres enkelt ut, sa Violet. Baudelaire-barna så på hverandre. Med den elskverdige justitiarius Strauss og det flotte biblioteket hennes som nærmeste nabo, ville det å finne seg til rette i sin nye tilværelse være like enkelt som å lage puttanesca-saus til grev Olaf.

4

Baudelaire-barna skrev av puttanesca-oppskriften fra kokeboken på en papirlapp. Justitiarius Strauss var så hyggelig at hun fulgte dem til markedet for å kjøpe de nødvendige ingrediensene. Grev Olaf hadde ikke gitt dem mye å rutte med, men barna klarte likevel å kjøpe alt det som trengtes. Oliven kjøpte de fra en gatebod etter å ha smakt på forskjellige varianter og valgt den de likte best. I en pastabutikk fant de en artig spagettitype og spurte butikkdamen hvor mye de måtte ha for å lage middag til tretten personer – de ti gjestene grev Olaf skrev om i lappen pluss dem selv. Deretter bar det videre på supermarked, der de kjøpte hvitløk, som er en plante i løkfamilien med skarp smak, ansjos, som er salte småfisk, og kapers, som er blomsterknoppen til en liten buskvekst og smaker aldeles vidunderlig, og tomater, som faktisk er frukter og ikke grønnsaker som de fleste tror. Barna syntes det kunne passe med en dessert etter maten, og kjøpte en del pakker med puddingpulver. De tenkte at grev Olaf kanskje ville bli litt snillere mot dem hvis de tilberedte et skikkelig velsmakende måltid.

– Tusen takk for hjelpen, sa Violet på vei hjemover sammen med justitiarius Strauss. – Jeg vet ikke hva vi skulle ha gjort uten deg.

– Dere virker som oppvakte unger, sa justitiarius Strauss. – Jeg tror nok dere ville ha klart dere uansett. Men jeg synes fremdeles det virker rart at grev Olaf har bedt dere lage i stand et så stort måltid. Se her, nå er vi framme. Jeg får gå inn med handlevarene mine. Jeg håper dere kommer og låner bøker fra boksamlingen min om ikke altfor lenge.

– Hva med i morgen? skyndte Klaus seg å spørre. – Kunne vi komme i morgen?

– Hvorfor ikke? sa justitiarius Strauss og smilte.

– De aner ikke hvor mye det betyr for oss, sa Violet forsiktig. Nå som de snille foreldrene deres var døde og grev Olaf behandlet dem så hårreisende dårlig, var ikke barna lenger vant til å takle godhet fra voksne mennesker. De visste ikke om det ble forventet at man gjorde noe til gjengjeld. – Før vi bruker biblioteket Deres i morgen, gjør Klaus og jeg gjerne litt husarbeid for Dem. Sunny er egentlig ikke gammel nok til å arbeide, men jeg er sikker på at hun kan brukes til et eller annet, hun også.

Justitiarius Strauss smilte til barna, men øynene hennes var sørgmodige. Hun strakte fram hånden og la den på hodet til Violet, som plutselig følte seg tryggere enn hun hadde gjort på lenge. – Dere trenger ikke det, sa justitiarius Strauss. – Dere er alltid velkomne i mitt hjem. Så snudde hun og gikk inn i huset. Baudelairebarna ble stående å stirre etter henne et øyeblikk før de gikk tilbake til nabohuset.

Mesteparten av ettermiddagen gikk med til å koke puttanesca-sausen etter oppskriften. Violet freste hvitløken og vasket og hakket persillen. Klaus skrelte tomatene og fjernet olivensteinene. Sunny hamret løs på en gryte med tresleiv og sang en temmelig ensformig sang hun hadde diktet selv. Barna følte seg i det hele tatt litt mindre ulykkelige enn de hadde gjort i dagene siden de flyttet inn hos grev Olaf. Duften av matlaging kan ofte virke beroligende. Kjøkkenet ble et koselig sted mens sausen putret – et kulinarisk begrep som betyr: «kokte på svak varme». Barna utvekslet trivelige minner om foreldrene sine og snakket om justitiarius Strauss, som de alle syntes var en fantastisk nabo, med et fantastisk bibliotek som de håpet de skulle få tilbringe mye tid i. Mens de snakket, mikset de og smakte på sjokoladepuddingen.

Akkurat idet de puttet sjokoladepuddingen i kjøleskapet for å få den til å stivne, gikk inngangsdøren opp med et brak. Jeg trenger neppe stave ut for dere hvem det var som gjorde sin entré.

– Hvor er barna, de foreldreløse krypene mine? ropte grev Olav med den ru stemmen sin.

– På kjøkkenet, grev Olaf, ropte Klaus. – Vi holder på å gjøre ferdig middagen.

– Hm. Hvis ikke bli det verst for dere, sa grev Olav og trampet inn på kjøkkenet. Han gransket hver av ungene etter tur med sitt usedvanlig blanke blikk. – Truppen min er rett rundt hjørnet, og alle sammen er veldig sultne. Hvor er roastbiffen?

– Vi har ikke laget roastbiff, sa Violet. – Vi har lagt puttanesca-saus.

– Hva? sa grev Olaf. – Ikke roastbiff?

– Du fortalte oss ikke at du ville ha roastbiff, sa Klaus.

Grev Olaf ålet seg nærmere barna, noe som fikk ham til å virke enda høyere enn han var. Øynene hans skinte enda sterkere enn vanlig, og det sammenhengende øyebrynet hevet seg i en forarget bue. – Jeg gikk med på å adoptere dere, sa han. – Jeg er faren deres nå. Det skal man ikke kimse av! Jeg forlanger respekt. Jeg forlanger at dere serverer roastbiff til meg og mine gjester.

– Vi har ikke roastbiff! skrek Violet. – Vi har laget puttanesca-saus!

– Nei! Nei! Nei! ropte Sunny.

Grev Olaf kikket ned på smårollingen som plutselig hadde gitt lyd fra seg. Med et umenneskelig brøl tok han tak i henne med den ene knoklete hånden og heiste henne opp slik at hun stirret ham rett inn i øynene. Det sier seg selv at Sunny ble veldig redd og umiddelbart begynte å gråte. Hun var så redd at hun ikke engang prøvde å bite hånden som holdt henne.

– Sett henne ned med en gang, ditt beist! ropte Klaus. Han hoppet opp og prøvde å redde Sunny fra grevens klør, men hun dinglet så høyt oppe at hun var utenfor rekkevidde. Grev Olaf kikket ned på Klaus og blottet tennene i et fryktelig hånflir. Så heiste han den skrikende Sunny enda høyere opp i luften. Det så ut som om han skulle til å slippe henne rett i gulvet, men akkurat da kom det et høyt latterutbrudd fra rommet ved siden av.

– Olaf! Hvor er du, Olaf? ropte stemmene. Grev Olaf sto urørlig med det gråtende barnet i luften mens teaterkompaniets medlemmer kom inn i rommet. Snart var kjøkkenet fylt til trengselen av underlige skikkelser i alle mulige størrelser og fasonger. En av dem var en skallet mann med uvanlig lang nese som var kledd i en lang, svart kappe. Så var det to kvinner med kritthvitt pudrete ansikter som fikk dem til å se ut som spøkelser. Bak kvinnene sto en mann med meget lange og tynne armer og to kroker der folk flest hadde hender. Ved siden av ham sto et usedvanlig overvektig menneske som verken så ut som en mann eller en kvinne. Og bak dette mennesket, i døråpningen, sto enda flere truppmedlemmer som barna ikke klarte å se, men som antakelig var minst like skumle som de andre.

– Der har vi deg, Olaf, sa en av pudderkvinnene. – Hva i all verden er det du gjør?

– Jeg bare lærer disse foreldreløse krypene litt folkeskikk, sa grev Olaf. – Jeg ba dem lage middag til oss, og så har de ikke laget i stand annet en motbydelig saus.

– Barn trenger fast hånd, sa mannen med krokhendene. – De må lære å respektere de voksne.

Den høye og skallete mannen kikket på barna og spurte grev Olaf: – Er dette de rike barna du fortalte om?

– Ja, sa grev Olaf. – De er så ufyselige at jeg nesten ikke orker å ta i dem. Og med disse ordene senket han den fortsatt skrikende Sunny ned på gulvet igjen. Violet og Klaus sukket lettet over at han ikke hadde sluppet henne rett i gulvet.

– Det holder jeg med deg i, kom det fra døråpningen.

Grev Olaf gned hendene mot hverandre som om han nettopp hadde tatt i noe frastøtende, og ikke et lite barn.

– Men nå er det nok snikksnakk, sa han. – Vi får vel bare nøye oss med maten de har laget, selv om ingenting stemmer. Dere får blir med inn i spisestuen, så skal jeg skjenke vin til oss. Før småkrypene serverer maten, er vi forhåpentligvis så fulle at vi ikke merker forskjell på putt-i-eske-saus og roastbiff.

– Hurra! ropte flere av truppmedlemmene, hvorpå de trampet gjennom kjøkkenet til spisestuen i en kø etter grev Olaf. Ingen verdiget barna et blikk, bortsett fra den skallete mannen, som stoppet opp og stirret Violet i øynene.

– Skal si du er søt, sa han og tok tak i ansiktet hennes med de grove hendene sine. – Var jeg deg, ville jeg ha passet på å ikke erte på meg grev Olaf. Ellers er det fare for at han smadrer det søte, lille ansiktet ditt. Violet grøsset, og den skallete mannen kniste så det skar i ørene, før han forlot rommet.

Endelig var barna alene på kjøkkenet. De var andpustne, som om de nettopp hadde løpt langdistanse. Sunny gråt fremdeles, og Klaus kjente at hans egne kinn også var tårevåte. Violet var den eneste som ikke gråt, men hun skalv av frykt og aversjon – les: «en ubehagelig blanding av forferdelse og avsky.» Det gikk en liten stund før en av dem klarte å si noe.

– Dette er helt forferdelig, sa Klaus omsider. – Hva kan vi gjøre, Violet?

– Jeg vet ikke, sa hun. – Jeg er redd.

– Det er jeg også, sa Klaus.

– Hyks! sa Sunny og snufset.

– – Er det mulig å få no’ mat her inne, eller? ropte en eller annen fra spisestuen. Skuespillerensemblet begynte å hamre taktfast i bordet, en overmåte uoppdragen ting å gjøre.

– Vi får servere puttanesca’en, sa Klaus. – Gudene vet hva grev Olaf kommer til å gjøre med oss, hvis ikke.

Violet tenkte på det den skallete mannen hadde sagt om ansiktet hennes, og nikket. De to eldste barna kikket ned i den boblende sausgryten som hadde virket så koselig for en liten stund siden, men nå minnet den mest om et fat fylt av blod. De etterlot Sunny på kjøkkenet og gikk inn i spisestuen. Klaus bar bollen med den spesielle spaghetti-typen, og Violet bar puttanescagryten og en stor øse for å servere den. Teaterensemblet skrattet og hoiet, helte innpå med vin og enset overhodet ikke barna som beveget seg rundt bordet og forsynte alle med mat. Violets høyrehånd verket av å holde den tunge øsen. Hun tenkte på å bytte over til venstrehånden, men ettersom hun var høyrehendt var hun redd hun i så fall kunne komme i skade for å søle, noe som ville gjøre grev Olaf rasende igjen. Hun stirret ulykkelig på Olafs toppede tallerken og tok seg i å ønske at hun hadde hatt gift i puttanesca-sausen i stedet for hvitløk. Omsider var de ferdig med serveringen og tuslet stille inn på kjøkkenet igjen. De lyttet til grev Olaf og teaterensemblets ville, grove latter mens de selv plukket ulykkelige og apetittløse i maten. Etter en liten stund begynte vennene til Olaf å hamre rytmisk i bordet igjen. Klaus og Violet gikk inn i spisestuen for å rydde av bordet, og så tilbake igjen for å servere sjokoladepuddingen. Nå hadde åpenbart grev Olaf og kollegene drukket mye, for de satt sammensunkne i stolene sine og hadde ikke fullt så mye på hjertet. Til slutt reiste de seg fra bordet og trampet gjennom kjøkkenet igjen uten å verdige barna så mye som et blikk på vei ut av huset. Grev Olaf kikket seg om i rommet, som var fylt av skitne tallerkner.

– Siden dere ikke har ryddet opp ennå, sa han til Baudelaire-barna, – skal dere få slippe å se kveldens forestilling. Men etter at dere har tatt oppvasken skal dere rett opp og sove i sengene deres.

Klaus hadde stått med blikket klistret til gulvet for å skjule hvor opprørt han var. Men dette siste kunne ikke forbli ubesvart. – Sengen vår, mener du! ropte han. – Du har bare gitt oss én seng – på deling!

Utbruddet fikk teaterensemblets medlemmer til å bråstoppe. De kikket fra Klaus til grev Olaf og ventet spent på neste replikk. Grev Olaf hevet det sammenvokste øyebrynet sitt. Øynene skinte, men stemmen var rolig da han svarte:

– Vil dere ha en ny seng, sa han, – får dere dra inn til byen i morgen og kjøpe den.

– Du vet utmerket godt at vi ikke har penger til det, sa Klaus.

– Selvsagt har dere penger, sa grev Olaf. Stemmen hans økte i styrke. – Dere har arvet en enorm formue.

Klaus gjentok Mr. Poes ord. – De pengene skal ikke røres før Violet er myndig.

Grev Olaf ble veldig rød i ansiktet. Det gikk et øyeblikk uten at han sa noe. Så føk plutselig hånden hans ut og slo Klaus i ansiktet. Klaus falt om og ble liggende på gulvet med ansiktet noen centimeter fra øyetatoveringen på Olafs ankel. Brillene spratt av nesen hans og gled bortover gulvet til de ble liggende i et hjørne. Det venstre kinnet hans der Olaf hadde slått ham kjentes som om det hadde tatt fyr. Teaterensemblet lo, et par av skuespillerne applauderte som om grev Olaf hadde gjort noe edelt og ikke hadde begått en fryktelig sjofel handling.

– Kom, så går vi, kjære venner, sa grev Olaf til sine kolleger. – Ellers kommer vi for sent til vår egen forestilling.

– Kjenner jeg deg rett, sa mannen med krokhendene, – finner du nok en måte å få kloa i Baudelaire-formuen.

– Vi får se, sa grev Olaf, men øynene hans skinte intenst, som om han allerede hadde en plan. Det kom et nytt brak idet inngangsdøren gikk igjen bak grev Olaf og hans grufulle venner, og Baudelaire-barna var endelig alene på kjøkkenet igjen. Violet knelte ved siden av Klaus og ga ham en klem for å prøve å trøste ham. Sunny krabbet bort til brillene hans, plukket dem opp og ga ham dem. Klaus begynte å hulkegråte, ikke så mye på grunn av smerten, men i raseri over den uutholdelige situasjonen de befant seg i. Violet og Sunny gråt sammen med ham. Barna fortsatte å gråte gjennom hele ryddingen og oppvasken, og de gråt fremdeles da de blåste ut stearinlysene i spisestuen, gråten ga seg heller ikke mens de skiftet til nattøy og la seg for natten – Klaus i sengen, Violet på gulvet og Sunny på den lille gardinhaugen sin. Månelyset skinte inn gjennom vinduet, og hvis noen hadde tittet inn på soverommet til de foreldreløse Baudelaire-barna, ville de ha sett tre ulykkelige barn som gråt lydløst hele natten lang.

5

Med mindre du har vært veldig, veldig heldig, har du helt sikkert opplevd ting i livet som har fått deg til å gråte. Med mindre du har vært veldig, veldig heldig, altså, vet du at en lang og god gråtetokt ofte kan få deg til å føle deg bedre, selv om omstendighetene ikke har forandret seg det grann. Slik var det for Baudelaire-barna også. Etter å ha grått hele natten, sto de opp neste dag som om noe tungt var blitt løftet fra skuldrene deres. De visste naturligvis at de fremdeles befant seg i en fryktelig knipe, men tenkte at de kanskje kunne gjøre noe for å bedre situasjonen.

Dagens lapp fra grev Olaf var en ordre om å hogge fyrved i bakhagen. Mens Violet og Klaus svingte øksen, hogget opp vedkubbene i mindre deler og diskuterte mulige handlingsplaner, tygget Sunny tenksomt på et lite stykke pinneved.

– Det sier seg selv, sa Klaus og kjente på den blålige hevelsen der Olaf hadde slått ham, – at vi ikke kan bli værende her. Jeg foretrekker å ta sjansen på å leve på gaten, framfor å bo i dette fæle huset.

– Et liv på gaten fører med seg mye elendighet, påpekte Violet. – Her har vi i det minste tak over hodet.

– Jeg skulle ønske vi kunne bruke pengene vi har arvet nå, og slapp å vente til du blir myndig, sa Klaus. – Da kunne vi kjøpe et slott å bo i, med væpnede vakter som patruljerte på utsiden for å skremme vekk grev Olaf og ensemblet hans.

– Da kunne jeg ha et stort oppfinnerverksted … sa Violet med lengsel i blikket. Hun svingte øksen ned over hodet og kløyvde en kubbe i to like deler. – … med masse tannhjul og spaker og vaiere og et avansert datasystem.

– Jeg kunne ha et stort bibliotek, sa Klaus, – like koselig som justitiarius Strauss har, bare mye større.

–Gåbba! skrek Sunny, noe som lot til å bety: «Og jeg kunne ha masse ting å bite i.»

– Men i mellomtiden, sa Violet, – er vi nødt til å finne en løsning på problemene våre.

– Kanskje justitiarius Strauss kan adoptere oss, sa Klaus. – Hun sa vi alltid er velkomne hos henne.

– Hun mente på besøk, eller for å sitte og lese på biblioteket, sa Violet. – Hun mente ikke at vi er velkomne til å flytte inn for evig og alltid.

– Kanskje vil hun adoptere oss hvis vi forklarer situasjonen for henne, sa Klaus håpefullt. Violet kikket skrått på ham, men hun så at han egentlig ikke trodde det nyttet. Adopsjon er en viktig avgjørelse som sjelden blir fattet på impulsivt grunnlag. På ett eller annet tidspunkt i livet ditt er jeg sikker på at du selv har ønsket deg andre foreldre enn de du har. Men du har selvsagt måttet slå deg til ro med at sjansene for å få det til er ytterst små.

– Jeg syns vi skal snakke med Mr. Poe, sa Violet. – Da han slapp oss av her, sa han at vi kunne kontakte ham i banken hvis det var noe vi lurte på.

– Men vi lurer egentlig ikke på noe, sa Klaus. – Vi er bare i klemme. Han tenkte på den dagen Mr. Poe kom gående mot dem på Saltstranden med den forferdelige nyheten. Selv om brannen naturligvis ikke var Mr. Poes skyld, vegret Klaus seg for å treffe Mr. Poe igjen. Han var rett og slett redd for å få enda mer dårlig nytt.

– Hvem kan vi ellers kontakte? sa Violet. – Mr. Poes jobb er å forvalte familiesakene. Jeg er sikker på at han kan ordne med å få oss vekk herifra hvis han får vite hvor fæl grev Olaf er.

Klaus så for seg Mr. Poe som kom kjørende i bilen sin, lot barna sette seg inn, og svippet dem vekk til et nytt sted. Tanken fikk håpet til å begynne å røre på seg. Hvor som helst var bedre enn dette stedet. – Ja vel, sa han. – Vi blir ferdig med hoggingen. Så drar vi til banken.

Nå som de hadde en plan som ga dem nytt mot, svingte Klaus og Violet øksen i forbløffende tempo og var snart ferdig med å hogge fyrved og klar til å dra til banken. De husket at grev Olaf hadde nevnt et kart over byen. De lette både lenge og vel etter det, men fant det ingen steder og måtte slå seg til ro med at det sikkert befant seg i tårnet, der de hadde adgang forbudt. Dermed bega Baudelaire-barna seg ut i retning finansstrøket uten veianvisninger, og satset på at de sikkert ville klare å finne banken så lenge de bare lette grundig nok. Etter å ha passert slakteristrøket, blomsterstrøket og kunstgalleristrøket, kom barna omsider fram til finansstrøket, der de tok en pause for å ta en oppkvikkende slurk vann fra den store Finansfontenen, også kjent som Den frie flyt. Finansstrøket besto av en rekke brede gater kantet av store marmorbygninger. Det var banker så langt øyet kunne se. De gikk først inn i Påliteligbanken, deretter til Sparebanken Pripp og Sønner, så til Ærbødig Finans, og spurte etter Mr. Poe på alle stedene de besøkte. Til slutt var det en resepsjonist ved Ærbødig Finans som kunne fortelle at hun kjente en Mr. Poe som jobbet rett nedi gaten, ved ProSent Fondsbestyrelse. Den firkantete bygningen virket ikke spesielt storslagen fra utsiden, men straks de kom inn ble Baudelaire-barna overveldet av den travle menneskemengden som løp fram og tilbake i den store, ekkofylte salen. Til slutt spurte de en uniformert vakt om hvor de kunne finne Mr. Poe. Han fulgte dem til et stort, vinduløst kontor som var fylt av arkivskap.

– Heisann, sa Mr. Poe forundret. Han satt ved et skrivebord som fløt over av maskinskrevne dokumenter som virket like kjedelige som de antakeligvis var viktige. Rundt et lite, innrammet bilde av konen og de to guttebeistene hans sto tre telefoner med blinkende lys. – Vær så god, stig på.

– Takk, sa Klaus og tok Mr. Poe i hånden. Barna slo seg ned i tre store og bekvemme stoler.

Mr. Poe åpnet munnen for å si noe, men måtte hoste i lommetørkleet før han kunne begynne. – Jeg har det veldig travelt i dag, sa han til slutt. – Så jeg har ikke så mye tid til å småprate. Neste gang dere planlegger å avlegge besøk, bør dere ringe på forhånd og gi beskjed slik at jeg kan rydde litt tid til å spise lunsj sammen med dere.

– Det ville vært veldig hyggelig, sa Violet. – Jeg beklager at vi ikke kontaktet deg før vi stakk innom, men det har seg slik at vi befinner oss i en nødsituasjon.

Klaus gikk rett på sak. – Grev Olaf er en galning. Vi kan ikke bo hos ham.

– Han slo Klaus i ansiktet. Ser du blåmerket? sa Violet, men i det samme hun sa det begynte en av telefonene å ringe med en høy, ubehagelig piping. – Dere får unnskylde meg et øyeblikk, sa Mr. Poe og plukket opp røret. – Det er Poe, sa han. – Hva? Ja. Ja. Ja. Ja. Nei. Jo. Takk skal De ha. Han la på og kikket på Baudelairebarna som om han hadde glemt at de var der.

– Om forlatelse, sa Mr. Poe. – Hva var det vi snakket om? Jovisst, grev Olaf var det. Dere har fått et dårlig førsteinntrykk av ham, er det slik å forstå?

– Han har bare gitt oss én seng på deling, sa Klaus.

– Han får oss til å gjøre veldig mye tungt og vanskelig husarbeid.

– Han drikker for mye.

– Dere får unnskylde meg, sa Mr. Poe da en annen telefon begynte å ringe. – Det er Poe, sa han. – Sju. Sju. Sju. Sju. Seks og en halv. Sju. Ingen årsak. Han la på og skriblet ned noe på et av dokumentene på skrivebordet. Så kikket han på barna igjen. – Unnskyld, sa han, – hva var det dere sa om grev Olaf? Litt husarbeid høres ikke så ille ut.

– Han har kalt oss småkryp.

– Han har fæle venner.

– Han maser hele tiden om pengene våre.

– Poko! (Dette siste kom fra Sunny.)

Mr. Poe løftet hendene for å vise at han hadde hørt nok. – Kjære barn, sa han. – Det tar tid å venne seg til en ny tilværelse. Dere har bare vært der i noen dager.

– Vi har vært der lenge nok til å vite at grev Olaf er slem tvers igjennom, sa Klaus.

Mr. Poe sukket og kikket på barna en etter en. Øynene hans var milde og snille, men det virket ikke som om han trodde på Baudelaire-barnas påstander. – Kjenner dere til det latinske uttrykket: «in loco parentis»? spurte han.

Violet og Sunny kikket på Klaus. Han var den største lesehesten av dem og den som hadde det største ordforrådet og kjente flest fremmedord. – Har det noe med tog å gjøre? spurte han. Kanskje Mr. Poe ville sende dem til annen slektning med toget.

Mr. Poe ristet på hodet. – «In loco parentis» betyr: «i foreldres sted», sa han. – Det er et juridisk uttrykk som kan anvendes på grev Olaf. Nå som han er vergen deres, kan han oppdra dere som det passer ham. Jeg beklager hvis foreldrene deres aldri fikk dere til å gjøre husarbeid, eller at dere aldri så dem drikke vin, eller at dere likte vennene deres bedre enn grev Olafs venner, men dette er ting dere er nødt til å akseptere, fordi grev Olaf opptrer in loco parentis. Er det forstått?

– Men han slo broren min! sa Violet. – Se på ansiktet hans!

Mens Violet snakket, gravde Mr. Poe i lommen for å finne lommetørkleet sitt, dekket munnen og henga seg til en langvarig hostekule. Han hostet så kraftig at Violet ikke var sikker på om han hadde hørt henne.

– Uansett hva grev Olaf skal ha gjort, sa Mr Poe mens han kikket ned på ett av papirene sine og tegnet en sirkel rundt et tall, – har han opptrådt in loco parentis, så det er ingenting jeg kan gjøre med det. Jeg sørger selv for at pengene deres er trygge her i banken, men grev Olafs oppdragelsesteknikker er dessverre utenfor mitt virkeområde. Men nå er det dessverre slik at jeg har veldig mye å gjøre, så jeg må nok be dere om å gå nokså prompte.

Barna ble bare sittende lamslått uten å reagere. Mr. Poe kikket opp og kremtet. – Hm. Prompte, sa han, – betyr …

– … betyr at du ikke vil gjøre noe for å hjelpe oss, avsluttet Violet. Hun skalv av frustrasjon og sinne. Idet en av telefonen begynte å ringe, reiste hun seg og gikk ut av rommet med Klaus – som bar Sunny – like i hælene. De tuslet slukøret ut av banken og ble stående ute på gaten uten å ha en anelse om hva de nå skulle gjøre.

– Hva skal vi gjøre nå? spurte Klaus spakt.

Violet stirret opp i himmelen. Hun ønsket hun kunne finne opp noe som kunne skysse dem vekk derifra. – Det begynner å bli sent, sa hun. – Vi får bare dra tilbake og prøve å finne på noe nytt i morgen. Kanskje vi kan besøke justitiarius Strauss.

– Men du sa hun ikke ville hjelpe oss, sa Klaus.

– Jeg tenkte ikke på hjelp. Jeg tenkte på bøker.

Det finnes to utrykk som det kan være meget nyttig å lære forskjellen på i ung alder. Det ene er «bokstavelig», og det andre er «billedlig». Hvis hendelser finner sted helt bokstavelig, betyr det at den faktisk inntreffer; hvis en hendelse finner sted billedlig talt, betyr det at det føles som om den inntreffer. Hvis du helt bokstavelig hopper av glede, for eksempel, betyr det at du hopper opp og ned i luften fordi du er veldig glad. Hvis du billedlig talt hopper av glede, betyr det at du er så glad at du kunne ha hoppet av glede, men at du i praksis sparer på kreftene til andre aktiviteter. Baudelaire-barna gikk tilbake til grev Olafs bydel og banket på hos justitiarius Strauss, som slapp dem inn og sa at de var hjertelig velkomne til å bla i bøkene i boksamlingen. Violet valgte seg en rekke bøker om mekaniske oppfinnelser, Klaus fant diverse bøker om ulver, og Sunny fant en bok med mange fine bilder av tenner. Deretter gikk de hjem og opp på rommet sitt og satte seg tett inntil hverandre på sengen. De leste med glede og innlevelse. Det var billedlig talt som å flykte fra grev Olaf og deres ulykkelige tilværelse. De flyktet ikke helt bokstavelig, ettersom de fortsatt befant seg i huset hans, fortsatt var i grev Olavs vold, og hvert øyeblikk kunne utsettes for onde in loco parentis-overgrep. Men ved å fordype seg i deres yndlingslesestoff holdt de elendigheten på avstand, som om de faktisk hadde klart å flykte. I de foreldreløse Baudelaire-barnas håpløse livssituasjon var naturligvis ikke en billedlig flukt noen holdbar løsning på sikt, men på slutten av en lang og nedslående dag var det i hvert fall bedre enn ingenting. Violet, Klaus og Sunny bladde i bøkene de hadde lånt og håpet i sine stille sinn at den billedlige flukten deres snart ville forvandle seg til en flukt som var fullt og helt bokstavelig.

6

Neste morgen, da barna tasset søvndrukne fra soverommet til kjøkkenet, fant de ikke den daglige lappen fra grev Olaf, men greven i egen person.

– God morgen, foreldreløse kryp, sa han. – Jeg har havregrøten klar til dere.

Barna satte seg ved kjøkkenbordet og kikket engstelig ned i skålene med havregrøt. Dersom du kjente grev Olaf, og han plutselig serverte deg mat, ville ikke også du være redd for at maten kunne inneholde noe redselsfullt som for eksempel gift eller glasstøv? Men i stedet kunne Violet, Klaus og Sonny konstatere at det var strødd ferske bringebær på toppen av hver porsjon. Baudelaire-barna hadde ikke spist bringebær siden foreldrenes død, selv om det var noe av det aller beste de visste.

– Tusen takk, sa Klaus forsiktig og plukket opp et bær for å granske det. Kanskje var det giftige bær som bare liknet på bringebær. Grev Olaf la merke til Klaus’ mistenksomhet og plukket ut et bær fra skålen til Sunny. Han så på alle barna i tur og orden før han puttet bæret i munnen og spiste det.

– Er ikke bringebær deilig? spurte han. – Det var yndlingsbæret mitt da jeg var på deres alder.

Violet prøvde å se for seg grev Olaf som ung gutt, men det var simpelthen umulig. De blanke øynene, de knoklete hendene og det mystiske smilet var ting som tilhørte de voksnes verden. Engstelig tok hun skjeen i sin høyre hånd og begynte å spise grøten. Grev Olaf hadde smakt på bærene, så de var neppe giftige. Dessuten var hun svært sulten. Klaus begynte også å spise. Det samme gjorde Sunny, som fikk havregrøt og bringebær over hele ansiktet.

– Jeg fikk en telefon i går, sa grev Olaf. – Fra Mr. Poe. Han fortalte meg at dere besøkte ham i banken. Barna utvekslet engstelige blikk. De hadde håpet besøket ville forbli konfidensielt, et uttrykk som i denne sammenhengen betyr: «forbli en hemmelighet mellom Mr. Poe og dem selv som under ingen omstendigheter skulle plapres om til grev Olaf.»

Grev Olaf fortsatte: – Mr. Poe fortalte meg at dere har problemer med å tilpasse dere det livet jeg har vært så elskverdig å tilby dere. Jeg er veldig lei for å høre det.

Barna så på grev Olaf. Ansiktet hans var veldig alvorlig, som om han virkelig var lei seg, men han hadde et glimt i øyet som minnet mest om en person som forteller en vits.

– Sier du det? sa Violet. – Jeg beklager at Mr. Poe plaget deg med det.

– Jeg er glad for at han gjorde det, sa grev Olaf. – for jeg vil at dere skal føle dere helt hjemme her, nå som jeg er faren deres.

Dette siste fikk barna til å grøsse. De husket sin egen, kjærlige far og stirret bedrøvet på den dårlige erstatningen som satt ved bordet tvers overfor dem.

– I det siste, sa grev Olaf, – har jeg vært en smule nervøs på grunn av teaterforestillingene mine. Det kan tenke seg at jeg har oppført meg noe reservert.

«Reservert» er et fabelaktig ord, men det gir ikke en korrekt beskrivelse av måten grev Olaf behandlet Baudelaire-barna på. Ordet betyr: «som nøler med å omgås eller åpne seg for andre» og kan med fordel brukes til å beskrive en person som i et selskap står i hjørnet og nekter å snakke med noen. Det passer særdeles dårlig til å beskrive en person som tar til seg tre foreldreløse og ikke gir dem mer enn én seng å sove i på deling, en person som pålegger dem å utføre slitsomt og vanskelig husarbeid og attpåtil slår dem i ansiktet. Det finnes mange ord for å beskrive et slikt menneske, men «reservert» er ikke ett av dem. Klaus var godt kjent med ordet «reservert» og måtte nesten le høyt av måten grev Olaf brukte det på. Men han hadde fortsatt blåmerket som minte ham om hvor «reservert» grev Olaf kunne være, så han klarte å dy seg.

– Og det er derfor, for at dere skal føle dere litt mer hjemme her hos meg, at jeg vil dere skal delta i min neste teateroppsetning. Hvis dere får ta del i mitt arbeid, gjør det dere kanskje mindre tilbøyelig til å løpe og klage til Mr. Poe.

– Hvordan vil du vi skal delta? spurte Violet. Hun tenkte på alt arbeidet de allerede hadde gjort for grev Olav og var ikke i humør til mer deltakelse av sammen sorten.

– Vel … Grev Olafs øyne skinte. – Stykket heter Gift er målet av den berømte dramatikeren Alfons Holfisk. Vi setter bare opp en forestilling, og den skal være nå på fredag. Stykket handler om en mann som er veldig tapper og intelligent. Det er jeg som spiller mannen. I avslutningsscenen gifter han seg med en vakker ung kvinne som han elsker. Det er naturligvis gjester i bryllupet som heier og står i. Klaus og Sunny skal spille noen av gjestene.

– Men vi er mindre enn de fleste voksne, sa Klaus. – Vil ikke publikum synes det ser rart ut?

– Dere skal spille to dverger som er invitert i bryllupet, sa grev Olaf tålmodig.

– Hva skal jeg gjøre, da? spurte Violet. – Jeg er veldig flink med verktøy – kanskje jeg kunne være med og bygge kulissene?

– Bygge kulissene? Du store min! Nei, nei, sa grev Olaf. – En så søt jente som deg skal ikke jobbe bak scenen.

– Men det er det jeg helst vil.

Grev Olaf hevet sitt sammenvokste øyebryn en ørliten anelse, noe Baudelaire-barna gjenkjente som et tegn på at han var sint. Men øyebrynet gikk ned igjen. Han strevde åpenbart med å bevare fatningen. – Jeg har skaffet deg en meget sentral rolle, sa han. – Du skal spille den unge jenta jeg gifter meg med.

Violet kjente havregrøten og bringebærene velte seg i magen som om hun hadde fått omgangssyke. Det var ille nok at grev Olaf skulle opptre in loco parentis og kalle seg faren deres, men å skulle opptre som konen hans – selv om det bare var i et skuespill – virket enda mer uutholdelig.

– Det er en viktig rolle, fortsatte han. Munnen hans trakk seg sammen i et dårlig forsøk på å smile. – Veldig viktig, selv om du bare har en replikk du skal si, nemlig: «ja,» som du skal framsi når justitiarius Strauss spør om du vil gifte deg med meg.

– Justitiarius Strauss? sa Violet. – Hva har hun med saken å gjøre?

– Hun har gått med på å spille dommeren i stykket, sa grev Olaf. Øyemaleriene på kjøkkenveggen betraktet Baudelaire-barna. – Jeg ba justitiarius Strauss være med fordi jeg ønsker å dyrke et godt naboskap, i tillegg til foreldrerollens gleder.

– Grev Olaf … sa Violet. Men så tenkte hun seg om. Hun ville overtale ham til å la henne slippe å spille bruden, men hun ville ikke gjøre ham sint. – Far, sa hun. – Jeg er slett ikke sikker på at jeg har nok talent til å stå på scenen i en profesjonell oppsetning. Det ville vært forferdelig dersom jeg ødela ditt renommé, for ikke å snakke om Alfons Holfisk sitt renommé. I tillegg kommer jeg til å være veldig opptatt med oppfinnelsene mine de neste ukene – for ikke å snakke om at jeg skal lære meg å steke roastbiff, skyndte hun seg å legge til da hun husket hvordan han hadde reagert på middagen deres.

Grev Olaf strakte fram en av de edderkoppaktige hendene sine og strøk Violet over kinnet mens han så henne dypt inn i øynene og sa: – Du skal være med i denne oppsetningen. Det vil naturligvis være å foretrekke om du gjør det av egen fri vilje, men som jeg tror Mr. Poe har forklart for dere, er jeg i min fulle rett dersom jeg forlanger at du er med. Og du må lystre. Olafs skarpe, skitne negler skrapte Violet lett på kinnet. Hun grøsset. Rommet var veldig, veldig stille da Olaf endelig fjernet hånden, reiste seg og forlot dem uten et ord. Baudelairebarna lyttet til lyden av de tunge skrittene hans på vei opp trappen til tårnet som de selv var nektet adgang til.

– Vel, sa Klaus nølende, – det høres ikke så ille ut å bli med i stykket. Det betyr tydeligvis veldig mye for ham, og det er jo best å sørge for at han er blid.

– Jeg har bare en følelse av at han pønsker på noe, sa Violet.

– Du tror ikke bringebærene er forgiftet? spurte Klaus bekymret.

– Nei, sa Violet. – Olaf er ute etter formuen vi skal arve. Han tjener ingenting på å drepe oss.

– Men hva tjener han på å ha oss med i det dumme stykket sitt?

– Jeg vet ikke, innrømmet Violet ulykkelig. Hun reiste seg og begynte å vaske opp grøtskålene.

– Jeg skulle ønske vi visste mer om arverett, sa Klaus. – Skal vedde på at grev Olaf har klekket ut en eller annen plan for å få tak i pengene våre. Men hva kan den være?

– Kanskje vi burde spørre Mr. Poe om råd, sa Violet tvilende mens Klaus stilte seg opp ved siden av henne for å tørke skålene. – Han kjenner jo alle de latinske spesialuttrykkene.

– Mr. Poe ville sikkert gi beskjed til grev Olaf igjen, og så ville han skjønne at vi har våre mistanker, innvendte Klaus. – Kanskje burde vi prøve å snakke med justitiarius Strauss. Hun er jo dommer og vet sikkert alt om lov og rett.

– Men hun er også naboen til Olaf, sa Violet. – Kanskje hun forteller ham hva vi har spurt om.

Klaus tok av seg brillene, som han ofte gjorde når han tenkte så det knaket. – Hvordan kan vi finne ut hva loven sier uten at grev Olaf får vite om det?

– Bok! ropte Sunny plutselig. Hun mente sikkert bare noe slikt som: «Kan noen være så vennlig og tørke ansiktet mitt?», men utbruddet fikk Violet og Klaus til å se på hverandre. Bok. De tenkte begge på det samme: justitiarius Strauss hadde helt sikkert en bok om arverett.

– Grev Olaf har ikke gitt oss husarbeid å gjøre i dag, sa Violet. – Vet du hva, kanskje vi kunne besøke justitiarius Strauss og se på boksamlingen hennes, når vi først har fri.

Klaus smilte. – Javisst, sa han. – Og vet du hva, i dag tror jeg ikke jeg har spesielt lyst til å lese om ulver.

– Og jeg tror jeg har lyst til å lese om noe annet enn finmekanikk i dag. Arverett høres interessant ut.

– Da går vi, sa Klaus. – Justitiarius Strauss sa vi måtte komme på besøk igjen snart. Og vi vil vel ikke være reserverte …

Ordet grev Olaf hadde brukt på en så latterlig måte, fikk Baudelaire-barna til å le – til og med Sunny lo, selv om hun naturligvis ikke hadde et spesielt stort ordforråd. De ryddet raskt vekk grøtskålene og satte dem i kjøkkenskapet som kikket på dem med påmalte øyne. Så løp de tre søsknene bort til nabohuset. Det var bare et par dager til fredag, den dagen forestillingen skulle gå av stabelen, og barna ville avsløre grev Olafs plan så fort som overhodet mulig.

7

Det finnes mange forskjellige typer bøker i denne verden, og det er bra, for det finnes mange forskjellige mennesketyper, og alle vil ha noe forskjellig å lese. Folk som hater historier der små barn utsettes for de frykteligste prøvelser, for eksempel, burde umiddelbart legge fra seg denne boken. Men det finnes en type bok som nesten ingen liker å lese, og det er bøker om loven. Bøker om loven er beryktet for å være veldig lange, veldig kjedelige og veldig vanskelige å lese. Dette er en av grunnene til at advokater tjener så mye penger. Pengene er et incentiv – et ord som betyr: «en belønning som overtaler deg til å gjøre noe du ellers ikke ville ha gjort» – til å lese lange, kjedelige og vanskelige bøker.

Baudelaire-barna hadde naturligvis et litt annet incentiv for å lese slike bøker. Deres incentiv var ikke å tjene masse penger, men å hindre grev Olaf i å gjøre noe redselsfullt for å få klørne i masse penger. Men selv med et så viktig incentiv, var det en svært, svært vanskelig jobb å pløye gjennom lovbøkene i justitiarius Strauss’ private bibliotek.

– Du verden, sa justitiarius Strauss da hun kom inn på biblioteket og så hva de satt og leste. Hun hadde sluppet dem inn i huset, men hadde straks etterpå gått ut i bakhagen for å gjøre hagearbeid, slik at Baudelairebarna fikk være helt alene i det praktfulle biblioteket. – Jeg trodde dere var interessert i mekanikk og ingeniørkunst, nordamerikanske rovdyr og tenner. Er dere helt sikre på at dere vil lese de enorme lovbøkene? Ikke engang jeg som jobber med loven liker å lese dem.

– Jeg synes de er veldig interessante, løy Violet.

– Det gjør jeg også, sa Klaus. – Violet og jeg vurderer å satse på en karriere innenfor jus. Det er derfor vi synes disse bøkene er veldig fascinerende.

– Ja vel, sa justitiarius Strauss. – Men Sunny synes neppe de er spesielt interessante. Kanskje hun heller vil bli med og hjelpe meg i hagen.

– Jipp-ohoi! skrek Sunny, noe som betydde: «Jeg vil mye heller gjøre hagearbeid enn å sitte her og se på storesøsknene mine som pløyer seg gjennom lovbøkene.»

– Bare pass på at hun ikke spiser jord, sa Klaus og leide Sunny bort til høyesterettsdommeren.

– Selvsagt, sa justitiarius Strauss. – Vi vil jo ikke at hun skal bli syk til den store forestillingen.

Violet og Klaus utvekslet spørrende blikk med hverandre. – Gleder du deg til å være med i stykket? spurte Violet nølende.

Justitiarius Strauss lyste opp. – Javisst, sa hun. – Helt siden jeg var liten har jeg drømt om å opptre på scenen. Og nå lar grev Olaf drømmen min gå i oppfyllelse. Er ikke dere også begeistret?

– For så vidt, sa Violet.

– Klart dere er det, sa justitiarius Strauss med stjerner i øynene og Sunny i armene. Hun forlot biblioteket. Klaus og Violet kikket på hverandre og sukket.

– Hun har fått teaterdilla, sa Klaus. – Hun kommer aldri til å tro at grev Olaf pønsker på noe.

– Hun ville aldri ha hjulpet oss uansett, sa Violet oppgitt. – Hun er dommer. Hun ville bare ha begynt å bable om in loco parentis, akkurat som Mr. Poe.

– Det er derfor vi må finne en juridisk måte å stoppe forestillingen på, sa Klaus bestemt. – Har du funnet noe i din bok ennå?

– Ingenting nyttig, sa Violet og kikket ned på papirbiten der hun hadde skriblet ned sine notater. – For femti år siden var det en kvinne som etterlot et enormt pengebeløp til kjæledyret sitt – en ilder – men ingenting til sine tre barn. De tre barna gikk rettens vei for å bevise at kvinnen var sinnslidende, slik at de kunne arve pengene i stedet.

– Hva skjedde?

– Jeg tror ilderen døde, svarte Violet, – men jeg er ikke sikker. Jeg må slå opp på et par av ordene.

– Jeg tror ikke vi kommer noen vei med dette her, sa Klaus.

– Kanskje grev Olaf prøver å bevise at vi er gale for å få tak i pengene, sa Violet.

– Men hvordan skulle det å være med i Gift er målet bevise at vi er gale? spurte Klaus.

– Jeg vet ikke, innrømmet Violet. – Jeg kommer ingen vei. Har du funnet noe?

– Omtrent på samme tid som ilder-rettssaken, sa Klaus og bladde opp i den enorme boken han hadde sittet og lest i, – var det et teaterensemble som satte opp Shakespeares Macbeth – uten klær.

Violet rødmet. – Mener du at alle var nakne på scenen?

– Bare en liten stund, sa Klaus og smilte. – Politiet kom og stengte dørene for hele stykket. Det har ikke så mye med saken å gjøre, jeg syntes bare det var interessant å lese om.

Violet sukket. – Kanskje grev Olaf egentlig ikke pønsker på noe som helst, sa hun. – Jeg er ikke spesielt ivrig etter å spille i stykket hans, men kanskje vi hisser oss opp over ingenting. Kanskje dette er grev Olafs måte å ønske oss velkommen på.

– Hvordan kan du si noe slikt? ropte Klaus. – Han slo meg!

– Men hvordan skal han klare å grabbe til seg formuen vår ved å ha oss med i et teaterstykke? sa Violet.

– Jeg er trøtt i øynene etter å ha lest alle disse bøkene. Vi kommer ingen vei, Klaus. Jeg går ut og hjelper justitiarius Strauss i hagen.

Klaus så søsteren forlate biblioteket og kjente en bølge av fortvilelse skylle over ham. Forestillingen skulle gå av stabelen om få dager, men han hadde ikke engang klart å finne ut hva grev Olaf pønsket på, og langt mindre visste han hvordan han skulle stoppe ham. Hele livet hadde Klaus trodd at så lenge man leste nok bøker, så kunne man løse et hvilket som helst problem. Nå var han ikke så sikker lenger.

– Hei du! En stemme fra døråpningen rev Klaus ut av tankene. – Grev Olaf sendte meg hit for å finne dere. Dere må gå hjem øyeblikkelig.

Klaus snudde seg og fikk øye på en av skuespillerne fra grev Olafs teaterensemble. Det var mannen med krokhendene. – Hva er det egentlig du gjør her inne? spurte han med sin kvekkende, ru stemme og gikk bort til Klaus. Han myste og leste tittelen på en av bøkene. Arverettens anvendelser? sa han skarpt. – Hvorfor leser du sånt?

– Hvorfor tror du jeg leser det? spurte Klaus.

– Jeg skal si deg hva jeg tror. Mannen la en av de fæle krokene på skulderen til Klaus. – Jeg tror ikke du skal få lov til å sitte på dette biblioteket mer. I hvert fall ikke til fredag. Vi vil ikke at en liten gutt skal få altfor store ideer. Hvor har du gjort av søsteren din og skrikerungen?

– De er i hagen, sa Klaus og ristet kroken av seg med en skuldertrekning. – Hvorfor stikker du ikke og henter dem?

Mannen lente seg fram slik at ansiktet hans var et par centimeter fra ansiktet til Klaus og trekkene hans fløt ut i en nærsynt tåke. – Nå skal du høre veldig nøye på meg, lillegutt, sa han. Den stinkende ånden hans stakk Klaus i nesen. – Den eneste grunnen til at grev Olaf ikke har laget hakkemat av dere, er at han ikke har fått tak i pengene deres ennå. Han lar dere leve enn så lenge, mens han tenker gjennom saker og ting. Men nå skal jeg gi deg noe å bryne hodet ditt med, lille bokorm: Hvilken grunn har han til å holde dere i live etter at han har fått fatt i pengene deres? Hva tror du skjer med dere da?

Det gikk kaldt nedover ryggen på Klaus mens mannen snakket. Han hadde aldri vært så redd i hele sitt liv. Armene og bena skalv ukontrollert, som om han hadde fått et eller annet slags anfall. Munnen hans laget usammenhengende lyder, ikke ulik lydene som kom fra Sunny, mens han kjempet for å finne noe å si. – Ahh … hørte Klaus seg selv stønne. – Ahh …

– Når den tiden kommer, sa mannen med krokhendene glatt, uten å bry seg om at Klaus stønnet, – er det slett ikke utenkelig at grev Olaf overlater dere til meg. Så hvis jeg var deg, ville jeg begynne å oppføre meg litt hyggeligere. Mannen reiste seg igjen og plasserte begge krokene like foran ansiktet til Klaus. De skremmende innretningene glimtet i lyset fra leselampene. – Du får unnskylde meg, for nå skal jeg hente de to stakkars, foreldreløse søstrene dine.

Klaus kjente kroppen bli helt slapp idet mannen med krokhendene forlot rommet. Han hadde lyst til å bli sittende der han var og hente seg inn igjen. Men hjernen hans nektet. Dette var de siste minuttene han hadde til rådighet på biblioteket, muligens den siste muligheten til å stikke kjepper i hjulene for grev Olaf. Men hva skulle han gjøre? Han lyttet til de svake stemmelydene fra hagen da mannen med krokhendene henvendte seg til justitiarius Strauss, og kikket seg desperat om i salen for å finne noe som kunne være til hjelp. Så, akkurat idet han hørte lyden av mannens fottrinn på vei tilbake til biblioteket, fikk Klaus øye på en bok og grep tak i den. Han dro opp skjorten og stakk boken innenfor buksekanten, så skyndte han seg å stappe skjorten på plass igjen. Akkurat da kom mannen med krokhendene inn i biblioteket igjen. Han hadde Violet på slep og bar Sunny, som uten hell prøvde å bite metallkrokene.

– Jeg er klar, sa Klaus fort og skyndte seg ut døren før mannen fikk sett nøye på ham. Han gikk foran søsknene sine og håpet ingen ville legge merke til den bokformede klumpen i skjorten hans. Kanskje, bare kanskje, kunne boken Klaus smuglet ut av biblioteket redde livene deres.

8

Klaus var oppe hele natten og leste. Vanligvis var dette noe han elsket å gjøre. Da foreldrene fremdeles var i live, pleide Klaus å gjemme seg under dynen med en lommelykt, og lese til han ikke lenger klarte å holde øynene åpne. Noen ganger kom faren inn på rommet hans om morgenen og fant ham i dyp søvn, med lommelykten i den ene hånden og boken i den andre. Men denne natten var omstendighetene naturligvis totalt forskjellige.

Klaus sto ved vinduet og myste mens han leste den innsmuglede boken i månelyset som strømmet inn i rommet. Fra tid til annen kikket han bort på søstrene. Violet sov turbulent – et uttrykk som her brukes i betydningen: «Violet vred urolig på seg i den klumpete sengen» – og Sunny hadde viklet seg inn i gardinhaugen slik at hun så ut som en liten tøybylt. Klaus hadde ikke fortalt søstrene sine om boken, ettersom han ikke ville gi dem falske forhåpninger. Han var nemlig slett ikke sikker på at den ville hjelpe dem ut av uføret.

Boken var langdryg og vanskelig, og Klaus ble trøttere og trøttere etter hvert som natten skred fram. Innimellom glapp øynene hans. Han tok seg i å lese den samme setningen om og om igjen. Men så husket han at det hadde glimtet i krokhendene til grev Olavs i lampelyset på biblioteket. Klaus så for seg at krokene rev ham i fillebiter, og det var nok til at han kviknet til og fortsatte lesningen. Han fant et lite stykke papir som han rev opp i smale striper og brukte til å markere partier som virket spesielt viktige.

Innen det begynte å lysne grått av dag, hadde Klaus funnet ut alt han trengte å vite. Håpet steg sammen med solen. Til slutt, da de første fuglene begynte å kvitre, snek Klaus seg bort til soveromsdøren og lirket den varsomt opp slik at han ikke vekket den urolige Violet eller Sunny, som fortsatt lå inntullet i gardinhaugen. Så gikk han på kjøkkenet og satte seg til for å vente på grev Olaf.

Han trengte ikke vente lenge før han hørte Olaf komme trampende nedover tårntrappen. Da grev Olaf kom inn på kjøkkenet, fikk han øye på Klaus som satt ved kjøkkenbordet. Grev Olaf kaldflirte, et ord som betyr: «smilte på en falsk og uvennlig måte.»

– God morgen, foreldreløse kryp, sa han. – Du er tidlig oppe i dag.

Klaus’ hjerte hamret hardt i brystet, men på utsiden følte han seg rolig, som om han hadde på seg en usynlig rustning. – Jeg har vært oppe hele natten, sa han, – og lest i denne boken. Han la boken ned på bordet slik at Olaf kunne se den. – Den heter Ekteskapsloven, sa Klaus. – Det står veldig mye interessant i den.

Grev Olaf hadde funnet fram en flaske frokostvin, men da han så boken lot han være å skjenke oppi glasset sitt, og satte seg i stedet.

– Hvor fikk du tak i den boken? knurret grev Olaf.

– I boksamlingen til justitiarius Strauss, sa Klaus. – Men det er ikke så viktig. Det som er viktig, er at jeg har gjennomskuet planen din.

– Sier du det? sa grev Olaf og hevet øyebrynet. – Og hva består så planen min i, din gnom?

Klaus ignorerte fornærmelsen og åpnet opp boken til en av de merkede sidene. – «Ekteskapslovene i dette samfunnet er meget enkle,» leste han høyt. – «Kravene for en gyldig inngått vielse er som følger: en dommer skal være til stede, både bruden og brudgommen skal erklære sitt ’ja’, og bruden skal for egen hånd skrive under på vielsesattesten.» Klaus la fra seg boken og pekte på grev Olaf. – Hvis søsteren min sier ’ja’ og skriver under på attesten mens justitiarius Strauss er til stede, da vil hun være lovlig gift. Det er ikke rart stykket heter Gift er målet. Du har ikke tenkt å inngå et billedlig ekteskap med Violet, du har tenkt å gifte deg med henne helt bokstavelig! Stykket skal ikke være på liksom, det er ment å være en juridisk bindende vielse! Grev Olaf begynte å le sin grove, hese latter. – Søsteren din er ikke gammel nok til å gifte seg.

– Hun kan gifte seg hvis hennes lovlige verge gir samtykke in loco parentis, sa Klaus. – Det har jeg også lest. Du lurer ikke meg.

– Hvorfor i alle dager skulle jeg ville gifte meg med søsteren din? sa grev Olaf. – Hun er riktignok pen, men en mann som meg kan skaffe seg en pen kvinne så lett som ingenting.

Klaus slo opp i en annen del av Ekteskapsloven. – «En ektemann i lovens forstand,» leste han opp, – «har rett å kontrollere sin hustrus midler.» Klaus stirret triumferende på grev Olaf. – Du skal gifte deg med søsteren min for å få kontroll over Baudelaire-formuen! Det vil si at det er det du har planer om å gjøre. Men når jeg viser dette til Mr. Poe, kommer aldri stykket ditt til å bli satt opp. Du kommer til å havne i fengsel!

Grev Olafs øyne glødet intenst, men han hånflirte fremdeles. Dette stemte ikke helt. Klaus hadde sett for seg at den ufyselige mannen skulle bli rasende, til og med voldsom, da Klaus avslørte det han visste. Grev Olaf hadde tross alt fått raserianfall fordi han ville ha roastbiff i stedet for puttanesca-saus! Burde det ikke gjøre ham enda mer rasende at renkespillet hans ble avslørt? Men grev Olaf ble bare sittende like rolig som om de diskuterte været.

– Du har nok gjennomskuet meg, sa grev Olaf enkelt og greit. – Du har rett. Jeg kommer til å havne i fengsel, mens du og søstrene dine får et nytt liv. Hvorfor løper du ikke opp på rommet ditt og vekker dem med en gang? De er sikkert spent på å få høre om din seier over ondskapen.

Klaus gransket grev Olaf som fortsatte å smile som om han nettopp hadde fortalt en artig vits. Hvorfor truet han ikke Klaus? Hvorfor rev han ikke hårtjafser ut av hodet i ren frustrasjon? Hvorfor løp han ikke for å pakke sakene sine og rømme byen? Ingenting foregikk slik Klaus hadde sett for seg.

– Vel, da får jeg gå og gi beskjed til søstrene mine, sa han og gikk tilbake til soverommet. Violet døste fremdeles i sengen, og Sunny lå fortsatt gjemt mellom gardinfoldene. Klaus vekket Violet først.

– Jeg har vært oppe hele natten og lest, sa Klaus på innpust idet søsteren åpnet øynene, – og nå har jeg oppdaget hva det er grev Olaf pønsker på. Han har tenkt å gifte seg med deg på ordentlig, når du og justitiarius Strauss og alle andre tror det bare er en teaterforestilling! Med en gang dere er gift, får han kontroll over pengene etter foreldrene våre. Så kvitter han seg med oss.

– Hvordan kan han gifte seg med meg på ordentlig? spurte Violet. – Det er bare et teaterstykke.

– Alt man trenger for å gifte seg i dette samfunnet, forklarte Klaus og viste Violet boken som hadde gitt ham kunnskapen, – er at man sier ’ja’ og skriver under på et dokument i en dommers nærvær – en dommer som justitiarius Strauss!

– Men jeg må da være for ung til å kunne gifte meg? sa Violet. – Jeg er bare fjorten.

– Jenter under atten år, sa Klaus og bladde fram til en annen del av boken, – kan gifte seg dersom de får samtykke fra sine foresatte. Med andre ord: grev Olaf.

– Å nei! sa Violet. – Hva skal vi gjøre?

– Vi kan vise boken til Mr. Poe, sa Klaus. – Da vil han endelig skjønne at grev Olaf har onde hensikter. Skynd deg og kle på deg mens jeg vekker Sunny, så rekker vi å være i banken når den åpner.

Violet var vanligvis ganske treg til å komme i gang om morgenen, men nå nikket hun og sto opp umiddelbart og gikk bort til pappesken for å finne noen passende klær. Klaus gikk bort til gardinhaugen for å vekke lillesøsteren deres.

– Sunny, sa han med snill stemme og la hånden der han trodde søsterens hode var. – Sunny.

Det kom ikke noe svar. Klaus gjentok navnet hennes og dro til side det øverste gardinlaget for å vekke yngstejenta. – Sunny, sa han, men så stoppet han. For under gardinen fantes det ikke annet enn enda mer gardin. Han gravde gjennom lag etter lag, men fant ikke noe sted. – Sunny! ropte han og så seg om i rommet. Violet slapp kjolen hun holdt i hendene og hjalp ham å lete. De kikket i hver krinkel og krok, under sengen, til og med inni pappesken. Men Sunny var borte.

– Hvor kan hun være? spurte Violet bekymret. – Hun pleier aldri å gjemme seg eller stikke av.

– Ja, hvor kan hun sannelig være? sa en stemme bak dem, og barna spant rundt. Grev Olaf sto i døråpningen og betraktet Klaus og Violet som gjennomsøkte rommet. Øynene hans skinte sterkere enn noensinne, og han smilte fremdeles som om han nettopp hadde fortalt en morsomhet.

9

– Ja, fortsatte grev Olaf, – Er det ikke underlig når et barn bare forsvinner? Også et så lite og hjelpeløst barn.

– Hvor er Sunny? skrek Violet. – Hva har du gjort henne?

Grev Olaf fortsatte å snakke som om han ikke hadde hørt Violet. – Men på den annen side ser man jo de underligste ting hver eneste dag. Ja, hvis dere følger meg ut i bakhagen, skal dere få se noe ganske så uvanlig.

Baudelaire-barna sa ingenting, men fulgte grev Olaf gjennom huset og ut bakdøren. Violet så seg om i den lille, ustelte bakhagen som hun ikke hadde satt sin fot i siden hun og Klaus hadde fått ordre om å hogge ved. Vedstabelen de hadde laget sto fortsatt urørt, som om grev Olaf bare hadde fått dem til å hogge for sin egen fornøyelses skyld. Violet gikk fremdeles i nattkjolen, og grøsset. Hun kikket både hit og dit, fikk ikke øye på noe uvanlig.

– Dere ser ikke på det rette stedet, sa grev Olaf. – Til å være så beleste er dere forbløffende uintelligente barn.

Violet kikket mot grev Olaf, men klarte ikke å møte blikket hans. Det vil si blikket i ansiktet. Hun kikket ned og møtte et annet blikk, det tatoverte øyet som hadde iakttatt Baudelaire-barna siden problemene deres begynte. Så løftet hun langsomt blikket igjen, opp hele grev Olafs magre, sjuskete skikkelse helt til hun så at en av de knoklete hendene hans pekte oppover, på det forbudte tårnet som var bygd av skitten stein og bare hadde ett eneste vindu. Innenfor vinduet, så vidt synlig, kunne Violet se noe som minnet om et fuglebur.

– Å nei, sa Klaus med liten og redd stemme. Violet kikket opp igjen. Det var et fuglebur som hang og svaiet i tårnvinduet som et flagg i vinden. Men inni fugleburet kunne hun se Sunnys vettskremte lille ansikt. Og da Violet kikket nærmere, så hun at Sunny var kneblet med et stort stykke teip, og at et tau var surret rundt hele kroppen hennes. Hun var fullstendig fastbundet.

– Slipp henne! sa Violet til grev Olaf. – Hun har ikke gjort deg noe. Hun er bare en baby!

– Sier man det? Vel, vel, sa grev Olaf og satte seg på en trestubbe. – Hvis du virkelig vil at jeg skal slippe henne, skal jeg gjøre det. Men til og med en dum liten rakker som deg må da skjønne at hvis jeg slipper henne – eller mer nøyaktig, hvis jeg ber kameraten min slippe henne – så er det slett ikke sikkert stakkars lille Sunny overlever fallet. Tårnet er ti meter høyt, og det er veldig langt ned for et lite menneske, selv om hun befinner seg i et bur. Men hvis du insisterer …

– Nei! skrek Klaus. – Ikke gjør det!

Violet møtte grev Olafs blikk før hun så på søsteren som dinglet i et bur som svaiet langsomt i vinden fra toppen av tårnet. Hun forestilte seg Sunny som falt fra tårnet og traff bakken, forestilte seg hvordan søsterens siste tanker i dette livet ville bestå av ren og skjær angst. – Vær så snill, sa hun til Olaf og kjente tårene svelle opp i øynene. – Hun er bare et lite barn. Vi gjør hva som helst, hva som helst gjør vi, så lenge du ikke skader henne.

– Hva som helst? spurte grev Olaf og hevet øyebrynet. Han lente seg mot Violet og så henne inn i øynene.

– Hva som helst? Ville du for eksempel gå med på å gifte deg med meg under forestillingen i morgen?

Violet stirret på ham. Hun hadde en synkende følelse i magen som om det var hun som var i ferd med å falle ned fra en stor høyde. Det som virkelig var skremmende når det gjaldt grev Olaf, skjønte hun nå, var at han faktisk var en veldig smart mann. Han var ikke bare en ekkel, forfyllet bølle, men en ekkel og smart forfyllet bølle.

– Mens dere var travelt opptatt med å lese bøker og anklage meg for diverse saker og ting, sa grev Olaf, – fikk jeg en av mine mest stillferdige og listige assistenter til å smyge seg inn på soverommet deres og snappe opp lille Sunny. For øyeblikket er hun i trygge hender. Men jeg betrakter henne som kjeppen bak et obsternasig esel.

– Søsteren vår er ikke noen kjepp, sa Klaus.

– Et obsternasig esel, fortsatte grev Olaf, – nekter å bevege seg i den retning eieren ønsker at det skal bevege seg i. Slik sett kan dere sammenliknes med et obsternasig esel, fordi dere stadig gjør deres beste for å sabotere planene mine. Enhver eseleier kan fortelle dere at et esel nekter å bevege seg i riktig retning med mindre det har en gulrot foran seg, og en kjepp bak seg. Eselet vil bevege seg mot gulroten ettersom det ønsker en belønning i form av mat. Likeledes vil det bevege seg vekk fra kjeppen fordi det vil unngå en smertelig straff. På samme måte er vi enige om at dere kommer til å gjøre som jeg sier, for å unngå straffen det vil være å miste deres søster, og fordi dere ønsker belønningen, som består i at dere får lov til å leve. La meg nå få spørre deg på nytt, Violet: vil du gifte deg med meg?

Violet svelget og kikket ned på grev Olafs tatovering. Hun kunne ikke få seg til å svare.

– Så, så, sa grev Olaf med juksesnill stemme – et uttrykk som her blir brukt i betydningen «pseudosnill stemme». Han strakte fram hånden og strøk Violet over håret. – Trenger det bli så fælt å være bruden min og å bo sammen med meg resten av ditt liv? Du er en nydelig jente. Etter bryllupet ville jeg aldri finne på å kvitte meg med deg slik jeg kommer til å kvitte meg med broren og søsteren din.

Violet forestilte seg hvordan det ville være å sove ved siden av grev Olaf, våkne opp hver eneste morgen og måtte se denne grufulle mannen. Hun forestilte seg hvordan hun ville vandre rundt i huset og gjøre sitt beste for å unngå ham hele dagen lang, og lage mat til de forferdelige vennene hans om kvelden, kanskje hver eneste kveld så lenge hun levde. Men så kikket hun opp på den hjelpeløse søsteren sin og visste hva hun måtte svare. – Hvis du slipper Sunny fri, sa hun til slutt, – skal jeg gifte meg med deg.

– Jeg slipper henne fri, svarte grev Olaf, – etter forestillingen i morgen. I mellomtiden skal hun være oppe i tårnet, for sikkerhets skyld. Og bare så dere vet det, en av assistentene mine kommer til å stå vakt ved døren til tårntrappen – i tilfelle dere hadde tenkt å prøve dere på noe.

– Du er et forferdelig menneske, spyttet Klaus, men grev Olaf bare smilte.

– Det kan godt tenkes, sa grev Olaf, – men jeg har klart å utarbeide en idiotsikker måte å få tak i formuen deres på. Det er langt mer enn hva dere har klart. Med dette begynte han å gå mot huset. – Husk på dette, foreldreløse kryp, sa han. – Dere har kanskje lest flere bøker enn jeg har, men det har ikke gitt dere overtaket i denne situasjonen. Nå får du gi meg boken som satte de storslåtte ideene i hodet ditt. Så tar dere fatt på dagens oppgaver.

Klaus sukket og leverte vrangvillig – les: «motstrebende» – fra seg boken om ekteskapsloven til grev Olaf. Så begynte han å gå etter grev Olaf inn i huset igjen. Violet derimot ble stående urørlig som en statue. Hun hadde ikke lyttet til siste del av grev Olafs enetale, siden hun likevel visste at den inneholdt den vanlige blandingen av selvtilfreds nonsens og avskyelige fornærmelser. Hun stirret på tårnet, ikke på toppen der søsteren dinglet, men på tårnet i hele sin ruvende lengde. Klaus kastet et blikk over skulderen for å kikke på søsteren, og så noe han ikke hadde sett på ganske lenge. En person som ikke kjente Violet godt, ville ikke ha merket noe uvanlig i ansiktsuttrykket hennes, men enhver som kjente henne godt visste at når hun bandt håret opp i en sløyfe for at det ikke skulle falle ned i øynene, betydde det at tannhjulene i den oppfinnsomme hjernen hennes snurret rundt på høygir.

10

Den natten var det Klaus som sov turbulent mens Violet holdt seg våken og arbeidet i lyset fra månen. Hele dagen hadde søskenparet vandret rundt i huset og gjort husarbeidet de hadde fått utdelt uten knapt å veksle et ord. Klaus var for trøtt og motløs til at han orket å snakke, og Violet hadde trukket seg tilbake til hjernens oppfinnerkammer og hadde altfor mye å tenke på til at hun kunne prate.

Da natten nærmet seg, samlet Violet sammen gardinene som Sunny hadde sovet på og tok dem med seg til tårninngangen, der grev Olafs gedigne medhjelper – personen som verken så ut som en mann eller en kvinne – sto vakt. Violet spurte om hun kunne gå opp til søsteren med gardinene, slik at hun kunne ligge litt mer behagelig. Den gedigne skapningen stirret bare på Violet med sine uttrykksløse, hvite øyne og ristet på hodet. En taus håndbevegelse gjorde det deretter tydelig at Violet måtte gå.

Violet visste naturligvis at Sunny var altfor redd til at en haug gardiner kunne være til trøst. Men hun hadde håpet å få lov til å holde lillesøsteren i et par minutter og fortelle henne at alt ville gå bra til slutt. Dessuten ønsket hun å sondere terrenget, som det gjerne heter i forbrytermiljøet. Å sondere terrenget betyr å speide på et bestemt sted i den hensikt å utvikle en plan. Er du bankraner, for eksempel – noe jeg håper du ikke er – kan dette for eksempel innebære å gå i banken et par dager før du raner det. Du stiller muligens i forkledning for å se deg om i banken, noterer deg sikkerhetsvakter, overvåkningskameraer og andre hindringer slik at du kan planlegge hvordan du best unngår å bli fanget eller drept under ranet.

Violet var en lovlydig samfunnsborger og hadde ingen planer om å rane noen bank, men hun planla å redde Sunny, og hadde håpet å få ta en kikk på tårnrommet der søsteren ble holdt fanget slik at planleggingen ble lettere. Men nå virket det ikke som om hun ville få sondere terrenget likevel, noe som gjorde Violet ekstra engstelig der hun satt på gulvet ved vinduet og arbeidet så stille som mulig med oppfinnelsen sin.

Violet hadde veldig lite materiale til en oppfinnelse for hånden. Hun ville heller ikke vandre rundt i huset på leting etter mer materiale, av frykt for å vekke mistanke hos grev Olaf og ensemblet hans. Men hun hadde det hun trengte for å bygge noe som kunne bidra til å befri Sunny. Over soveromsvinduet hang en solid gardinstang av metall. Violet tok den ned. Ved hjelp av en av steinene Olaf hadde lagt i en haug på gulvet, knakk hun stangen i to deler. Deretter bøyde hun de enkelte stangdelene i en rekke skarpe vinkler, et arbeid som påførte henne mengder av små kutt på hendene. Så tok Violet øyemaleriet ned fra veggen. Bak maleriet fant hun en liten ståltråd som ble brukt til å henge maleriet på kroken. Hun fjernet ståltråden og brukte den til å sette de to metallstengene sammen. Nå satt Violet med det som kunne minne om en stor metalledderkopp.

Så gikk hun bort til pappesken og tok ut de aller styggeste klærne Mrs. Poe hadde kjøpt til dem, klesplagg Baudelaire-barna aldri ville ha tatt på seg, uansett hvor desperate de var. Violet jobbet stille og raskt. Hun rev klærne i lange, smale striper som hun deretter bandt sammen. Ved siden av mange andre nyttige evner, hadde Violet et grundig kjennskap til alle mulige forskjellige knutetyper. Knuten hun nå brukte het Djeveltunga. En gruppe finske pirater oppfant den på fjortenhundretallet og kalte den Djeveltunga fordi den buktet og vrengte seg alle veier på en meget komplisert og skummel måte. Djeveltunga var en svært anvendelig knute, og da Violet bandt alle tøystykkene sammen i endene formet de til slutt et slags tau. Mens hun arbeidet, husket hun noe foreldrene hadde sagt til henne da Klaus ble født, noe de hadde gjentatt da de kom tilbake fra sykehuset med Sunny: – Du er eldstejenta vår, sa de kjærlig men bestemt, – og det vil derfor alltid være ditt ansvar å passe på dine yngre søsken. Lov oss at du alltid vil passe på dem og sørge for at de ikke kommer i trøbbel. Violet husket løftet mens hun tenkte på Klaus og blåmerket hans som fortsatt så ømt ut, og Sunny som hang og svaiet fra toppen av tårnet som et flagg. Det fikk henne til å arbeide fortere. Selv om det naturligvis var grev Olaf som var skyld i all deres elendighet, følte Violet det som om hun hadde brutt løftet hun hadde gitt sine foreldre, og sverget at hun ville gjøre det godt igjen.

Til slutt, da hun hadde bundet sammen tilstrekkelig mange tøystykker, satt Violet med et tau hun anslo for å være ti meter langt. Hun festet den ene enden av tauet til metalledderkoppen. Så betraktet hun resultatet. Hun hadde laget en klatreklo, et redskap som brukes til å klatre opp bygningsfasader, som oftest av folk som ikke har loven på sin side. Ved å få hektet klatrekloen fast i noe på toppen av tårnet og klatre opp tauet, håpet Violet hun ville klare å nå opp til toppen av tårnet, låse opp Sunnys bur, og deretter klatre ned igjen. Dette var naturligvis en svært risikabel plan – både fordi den var farlig og fordi hun hadde laget klatrekloen selv i stedet for å kjøpe den i en butikk som spesialiserer seg på å selge den type ting. Men klatrekloen var det beste Violet hadde klart å lage uten et skikkelig oppfinnerverksted, og tiden var i ferd med å løpe fra henne. Hun hadde ikke fortalt Klaus om planen, ettersom hun ikke ville gi ham falske forhåpninger. Derfor plukket hun opp tauet og klatrekloen uten å vekke ham og snek seg lydløst ut av rommet.

Med en gang hun kom ut, skjønte Violet at planen var enda vanskeligere enn hun hadde forestilt seg på forhånd. Natten var stille, noe som betydde at hun nesten ikke kunne tillate seg å lage lyd. Dessuten blåste det mild bris, og når hun så for seg hvordan det ville være å svaie i brisen mens hun klamret seg til et tau som var laget av stygge klesplagg, mistet hun nesten motet. Og natten var mørk, noe som ville gjøre det vanskelig å bedømme hvor hun skulle kaste klatrekloen for å få metallkroken til å hekte seg fast i noe. Likevel visste Violet, der hun sto og skalv i bare nattkjolen, at hun måtte prøve. Med høyre hånd slengte hun klatrekloen oppover så hardt og høyt hun bare kunne, og ventet for å se om den hektet seg fast i noe.

Klang! sa kroken da den traff tårnet. Men den festet seg ikke, og kom skranglende ned igjen. Violet sto helt urørlig, med hamrende hjerte, og lurte på om grev Olaf eller en av hans medsammensvorne ville komme ut for å undersøke bråket. Men etter en liten stund ble det tydelig at ingen ville dukke opp. Violet svingte klatrekloen over hodet som et lasso og gjorde et nytt forsøk.

Klang! Klang! Kroken traff tårnet to ganger før den krasjet ned i bakken igjen. Violet sto og ventet, lyttet etter lyden av fottrinn, men det eneste hun hørte var sin egen vettskremte puls. Hun bestemte seg for å prøve en gang til.

Klang! Klatrekloen smalt mot tårnet og datt ned igjen. Den traff Violet midt på skulderen med voldsom kraft, flerret opp nattkjolen og skar seg gjennom huden hennes. Violet bet seg i hånden for ikke å skrike ut i smerte. Hun kjente på skulderen der kroken hadde truffet. Hun var våt av blod, og armen dunket smertefullt.

Var jeg Violet, ville jeg utvilsomt ha gitt opp på dette tidspunktet i redningsforsøket, men akkurat idet hun skulle til å vende om og gå inn i huset igjen, tenkte hun på hvor redd Sunny måtte være, og uten å ense den stikkende smerten i skulderen brukte Violet høyrehånden til å kaste kroken oppover mot tårnet igjen.

Kla … Denne gangen ble Klang-lyden brått skåret av. I det svake månelyset kunne Violet se at kroken ikke var på vei ned igjen. Med hjertet i halsen trakk hun hardt i tauet. Det rikket ikke på seg. Klatrekloen hadde virket!

Med føttene mot tårnets steinfasade og hendene rundt tauet, lukket Violet øynene og begynte å klatre. Hun torde ikke å se seg til siden, og halte seg opp langs tårnsiden, en hånd over den neste, mens hun hele tiden minnet seg selv om løftet hun hadde gitt sine foreldre og de fryktelige tingene grev Olaf ville gjøre dersom den onde planen hans gikk i boks. Nattbrisen ble sterkere og sterkere etter hvert som hun kom høyere opp. Violet måtte gjentatte ganger stoppe klatringen mens tauet rørte seg i vinden. Hun var sikker på at stoffet ville revne hvert øyeblikk, eller at kroken ville glippe slik at hun styrtet ned til en sikker død. Men takket være hennes kompetanse – les: «dyktighet» – som oppfinner, gikk alt akkurat som det skulle. Med ett kjente Violet at hun hadde en metallbit i hånden i stedet for et stykke tøy. Hun åpnet øynene og fikk øye på søsteren, Sunny, som stirret fortvilet på henne og prøvde å si noe til henne gjennom teipstykket over munnen. Violet hadde klatret opp til toppen av tårnet, og befant seg nå rett foran vinduet der Sunny ble holdt fanget.

Eldstebarnet i Baudelaire-flokken skulle akkurat til å ta tak i søsterens bur og begynne nedstigningen, idet hun så noe som fikk henne til å stanse opp. Det var den edderkoppaktige klatrekloen som etter gjentatte forsøk endelig hadde hektet seg fast i noe. På vei oppover hadde Violet gått ut fra at kroken hadde funnet feste i et hull i steinen, eller en del av vinduet, eller kanskje en møbel inne i tårnrommet. Men det hadde den ikke. Violets krok hadde funnet feste i annen krok. En av krokene til mannen med krokhendene. Det var denne kroken som glimtet i månelyset og strakte seg mot henne nå.

11

– Så hyggelig at du kunne komme, sa mannen med krokhendene i en ekkel, søtladen stemme. Violet prøvde umiddelbart å klatre nedover igjen, men grev Olafs medhjelper var for rask for henne. I en og samme bevegelse heiste han henne inn i tårnrommet og manøvrerte kroken slik at redningsutstyret hennes gikk skramlende i bakken. Nå var Violet like fanget som søsteren. – Jeg er så glad du er her, sa mannen med krokhendene. – Jeg satt nettopp og tenkte på hvor mye jeg savnet det søte ansiktet ditt. Vær så god, slå deg ned.

– Hva vil du gjøre med meg? spurte Violet.

– Sett deg ned, sa jeg, knurret mannen med krokhendene og dyttet henne ned i en stol.

Violet kikket seg om i det mørke og rotete rommet. Du har sikkert på ett eller annet tidspunkt i livet lagt merke til at menneskers værelser ofte gjenspeiler personlighetene deres. På rommet mitt, for å ta et eksempel, oppbevarer jeg en rekke gjenstander som betyr mye for meg, inkludert et nedstøvet trekkspill som jeg tar fram når jeg vil spille en av de få, triste sangene jeg kan. Jeg har også en stor notatbunke om de foreldreløse Baudelaire-barnas aktiviteter, samt et uskarpt, eldgammelt fotografi av en kvinne som heter Beatrice. Disse tingene betyr veldig mye for meg. Tårnrommet inneholdt ting som betydde veldig mye for grev Olaf, og det dreide seg om aldeles redselsfulle ting. I en haug oppå lovboken han hadde stjålet fra Klaus, hadde grev Olaf samlet sammen en bunke papirstykker som han brukte til å skrible ned sine onde ideer i en håndskrift som var fullstendig uleselig. En håndfull stearinlys var plassert rundt omkring og fylte rommet med flakkende skygger. Det var et par stoler, og gulvet var overstrødd med tomme vinflasker og skitne tallerkener. Men det som gjorde mest inntrykk var øynene, bildene og utskjæringene og maleriene av store og små øyne som fylte hele rommet. Det var øyne malt oppå takplatene og øyne risset inn i det grimete tregulvet. Det var øyne skriblet i vinduskarmen og et stort øye på det runde dørhåndtaket som førte til trappen. Det var et fryktelig sted.

Mannen med krokhendene gravde i en av lommene til den skitne ytterfrakken sin og dro opp en walkie-talkie. Med et visst besvær trykte han en knapp og ventet et øyeblikk. – Det er meg, sjef, sa han. – Den vakre bruden din har nettopp klatret opp hit for å prøve og redde bitebeistet. Han ventet mens grev Olaf svarte. – Jeg vet ikke. Med et tau av et eller annet slag.

– En klatreklo, sa Violet og rev av ett av ermene til nattkjolen sin for å bandasjere skulderen. – Jeg lagde den selv.

– Hun sier det var en klatreklo, sa mannen med krokhendene inn i walkie-talkien. – Jeg vet ikke, sjef. Javisst, sjef. Klart, sjef, selvfølgelig skjønner jeg at hun er din. Ja, sjef. Han trykte knappen for å bryte forbindelsen og snudde seg mot Violet. – Grev Olaf er veldig misfornøyd med bruden sin.

– Jeg er ikke bruden hans, sa Violet hatsk.

– Snart vil du være det, sa mannen med krokhendene og løftet kroken advarende slik folk flest gjør med fingeren. – Men i mellomtiden blir jeg nødt til å hente broren din. Dere tre skal holdes innelåst på dette rommet helt til det blir dag. På den måten vil grev Olaf kunne forsikre seg om at dere ikke steller i stand mer trøbbel. Og da det var sagt, trampet mannen med krokhendene ut av rommet. Violet hørte døren gå i lås bak ham og ble stående og lytte til lyden av fottrinnene hans som forsvant nedover trappen. Hun gikk umiddelbart bort til Sunny og la hånden på det lille hodet hennes. Hun våget ikke løsne knutene eller fjerne teipen rundt søsterens munn av frykt for å foranstalte – les: «utløse» – et raserianfall hos grev Olaf, og nøyde seg med å klappe Sunny på hodet og hviske at alt var bra.

Men det var selvfølgelig ikke riktig. Alt var alt annet enn bra. Idet dagens første lys smøg seg inn i tårnrommet, tenkte Violet gjennom rekken av forferdelige prøvelser hun og søsknene hadde gjennomgått den siste tiden. Foreldrenes plutselige og rystende død. Mrs. Poe innkjøp av stygge klesplagg. Flyttingen til grev Olafs hjem og den grusomme behandlingen de ble utsatt for. Mr. Poe som nektet å hjelpe dem. Avdekkingen av en nedrig sammensvergelse som gikk ut på å lure Violet til å gifte seg for å få kloa i Baudelaire-formuen. Klaus’ mislykkede forsøk på å stoppe grev Olaf ved å fortelle ham hva han hadde lest i boken om ekteskapslovgivningen. Stakkars Sunnys fangenskap. Og nå Violets forsøk på å befri Sunny, et forsøk som hadde endt i fangenskap også for Violet. Alt i alt hadde Baudelairebarna råket ut for den ene katastrofen etter den andre. Violets konklusjon var at situasjonen de befant seg i var vederstyggelig jammerfull, en frase som her brukes i betydningen: «ikke festlig på noen som helst måte».

Lyden av skritt på vei oppover trappene ga Violet noe annet å tenke på. Snart åpnet mannen med krokhendene døren og dyttet en veldig trøtt, forvirret og skrekkslagen Klaus inn i rommet.

– Her kommer den siste gullungen, sa mannen med krokhendene. – Nå må jeg gå og hjelpe grev Olaf med de siste forberedelsene til kveldens forestilling. Dere våger ikke å finne på noe tull – hvis ikke knebler jeg dere og henger dere opp sammen med biteungen. Han sendte dem et olmt blikk, låste døren etter seg og trampet ned trappene.

Klaus blunket og kikket seg om i det skitne rommet. Han hadde fortsatt på seg pysjen. – Hva er det som har skjedd? spurte han Violet. – Hvorfor er vi her oppe?

– Jeg prøvde å befri Sunny, sa Violet, – Jeg laget en oppfinnelse og brukte den til å klatre opp.

Klaus gikk bort til vinduet og så hvor langt det var ned.

– Det er veldig høyt, sa han. – Du må ha vært livredd.

– Det var veldig skummelt, innrømmet hun, – men ikke så skremmende som tanken på å gifte seg med grev Olaf.

– Det var synd oppfinnelsen din ikke virket, sa Klaus trist.

– Oppfinnelsen virket helt fint, sa Violet og la hånden på den ømme skulderen sin. – Problemet var at jeg ble tatt til fange. Og nå sitter vi fint i det. Mannen med krokhendene sa vi skulle være her inne helt til i kveld, når Gift er målet begynner.

–Tror du at du klarer å finne opp noe som får oss ut herifra? spurte Klaus og kikket seg om i rommet.

– Det kan hende, sa Violet. Imens går du gjennom bøkene og papirene. Kanskje du finner noe nyttig.

I løpet av de neste timene gjennomsøkte Violet og Klaus tårnrommet og sine egne hjerner på jakt etter noe som muligens kunne hjelpe dem. Violet lette etter gjenstander som kunne brukes til en oppfinnelse. Klaus leste gjennom grev Olafs papirer og bøker. Nå og da gikk de bort til Sunny og klappet henne på hodet og trøstet henne. Innimellom snakket Violet og Klaus sammen, men stort sett var de tause og fortapt i egne tanker.

– Hadde vi hatt parafin, sa Violet en gang ut på formiddagen, – kunne jeg bruke disse flaskene til å lage Molotov-cocktailer.

– Hva er en Molotov-cocktail? spurte Klaus.

– En flaskebombe, forklarte Violet. – Vi kunne kaste dem ut vinduet for å få noen som gikk forbi til å legge merke til oss.

– Men vi har ikke parafin, sa Klaus oppgitt.

De var tause i mange timer.

– Hadde vi vært polygamister, sa Klaus, – ville grev Olafs gifteplan ikke fungere.

– Hva er en polygamist? spurte Violet.

– En som gifter seg med flere enn ett menneske, forklarte Klaus. – I dette samfunnet er det ulovlig å være polygamist, selv om man har giftet seg med en dommer til stede og sagt «ja» og skrevet under på et dokument. Jeg leste det her i Ekteskapslovgivningen.

– Men vi er ikke polygamister, sa Violet nedtrykt. Etter det var de tause i enda flere timer.

– Vi kunne knuse flaskene, sa Violet, – og bruke dem som kniver, men jeg er redd grev Olafs ensemble ville klare å overmanne oss.

– Du kunne si: «nei» i stedet for «ja», sa Klaus, – men da er jeg redd grev Olaf ville kaste Sunny ut fra tårnet.

– Det kan du skrive under på, sa grev Olaf. Barna skvatt. De hadde vært så opptatt av samtalen sin at de ikke hadde hørt ham komme opp trappene og åpne døren. Han hadde dresset seg opp i penstasen, og det sammenvokste øyebrynet var gredd og vokset slik at det skinte like sterkt som øynene hans. Bak ham sto mannen med krokhendene og smilte og vinket til barna med en av krokene. – Kom, foreldreløse kryp, sa grev Olaf. – Det er tid for den store begivenheten. Medarbeideren min blir igjen i tårnet og holder kontinuerlig kontakt via walkie-talkiene våre. Dersom noe som helst går galt under kveldens forestilling, vil søsteren deres styrte i døden. Bli med meg.

Violet og Klaus kikket på hverandre, og deretter på Sunny som fremdeles hang i buret, før de fulgte grev Olaf ut døren. Da Klaus tok fatt på trappen, kjente han en synkende følelse i hjertet idet det siste håpet forlot ham. Det så ikke ut til å være noen vei ut av uføret. Violet følte det nøyaktig på samme måten, helt til det øyeblikket hun strakte ut høyrehånden og tok tak i gelenderet for å holde balansen. Hun kikket på høyrehånden og begynte å tenke. Hele veien nedover trappene og ut døren, hele den korte veien bortetter kvartalet til teateret tenkte Violet så det knakte. Hun tenkte hardere enn hun hadde gjort i hele sitt liv.

12

Violet og Klaus Baudelaire sto bak scenen i grev Olafs teater. De var fortsatt kledd i nattkjole og pyjamas, og følte seg nokså spaltet, et ord som her brukes i betydningen: «todelt». På den ene siden grudde de seg naturligvis forferdelig; etter stemmesurret fra scenen å dømme, hadde Gift er målet begynt, og det virket altfor sent å gjøre noe for å stoppe grev Olafs plan. På den annen side var de ganske overveldet; de hadde aldri vært bak kulissene under en teateroppsetning, og det var så veldig mye å se på. Medlemmene av grev Olafs teaterensemble pilte fram og tilbake og var altfor travle til å kaste så mye som et blikk i barnas retning. Tre usedvanlig kortvokste menn gikk og bar en stor planke som var malt slik at den så ut som en stuevegg. De to kvinnene med hvitpudrete ansikter var opptatt med å lage blomsteroppsats i en vase som så ut som marmor på avstand, men på nært hold minnet mest om papp. En mann med vorter over hele ansiktet og en selvhøytidelig væremåte var i ferd med å justere noe i et enormt kontrollpanel for scenelyset. Da barna smugkikket på scenen kunne de se grev Olaf i findressen som fremsa sine replikker, samtidig som en kvinne med veldig kort hår halte i et langt rep og sørget for at teppet gikk ned. På tross av sin frykt hadde det seg nemlig slik at de to eldste Baudelaire-barna lot seg rive med av det som foregikk rundt dem. De ønsket bare at de ikke hadde trengt å ta del i det.

Da teppet falt forlot grev Olaf sceneområdet og så på barna. – Akt to er over allerede! Hvorfor har dere ikke ordnet med kostyme til ungene? hveste han til de to hvitpudrete kvinnene. Så forvandlet det sinte ansiktsuttrykket seg til glede idet publikumsapplausen brøt løs. Han gikk ut på scenen igjen og vinket til kvinnen med det korte håret for å få henne til å heve teppet, deretter skred han fram til midten av scenen og bukket forseggjort idet teppet gikk opp. Han vinket og sendte slengkyss til publikumet helt til teppet gikk ned, så la ansiktet hans seg i sinte folder igjen. – Pausen varer bare i ti minutter, sa han, – så skal barna ut på scenen. Få dem i kostymene, og det litt fort!

Uten å si et ord grep de to hvitpudrete kvinnene Violet og Klaus i håndleddene og førte dem inn i et sminkerom. Rommet var nedstøvet, men veldig lyst. Det var fylt av speil og sterke lys for at skuespillerne skulle se hva de gjorde når de sminket seg og tok på parykken. Overalt var det folk som hoiet og lo mens de skiftet. En av de hvitpudrete kvinnene heiste opp Violets armer, dro av henne nattkjolen og tredde en skitten blondekjole ned over hodet hennes. I mellomtiden ble Klaus effektivt avkledd av den andre hvitpudrete kvinnen og ikledd en blå matrosdress som klødde og stakk og fikk ham til å se ut som en liten gutt.

– Er det ikke spennende? sa en stemme bak dem. Barna snudde seg og fikk øye på justitiarius Strauss i full dommermundur, med kappe og pudret parykk. Hun holdt en liten bok i hånden. – Så fine dere er!

– De er også veldig fin, sa Klaus. – Hvilken bok er det?

– Replikkene mine, så klart, sa justitiarius Strauss. – Grev Olaf ba meg ta med en lovbok og lese opp fra en ekte vielsesseremoni for at stykket skal bli så realistisk som mulig. Det eneste du trenger å si, Violet, er: «ja». Jeg for min del må faktisk holde litt av en tale. Dette blir gøy!

– Vet du hva som virkelig ville vært gøy? sa Violet forsiktig. – Hvis du endret replikkene dine littegrann.

Klaus lyste opp. – Ja! Jeg syns også at du skal være litt kreativ. Det er ingen grunn til å lese vielsesseremonien helt ordrett. Dette er jo ikke et ordentlig bryllup. Justitiarius Strauss rynket pannen. – Jeg vet ikke, sa hun. – Jeg tror det er best å følge grev Olafs instruksjoner. Det er tross alt han som er sjefen.

– Justitiarius Strauss! var det en stemme som ropte. – Justitiarius Strauss! Vennligst meld Dem for sminkøsen!

– Å, du verden! Tenk at jeg skal sminkes. Justitiarius Strauss hadde et drømmende blikk, som om hun snart skulle krones til dronning og ikke bare skulle få en masse pudder og kremer smurt utover ansiktet. – Dere får unnskylde meg, kjære barn, men jeg må løpe. Ser dere på scenen!

Justitiarius Strauss forsvant og overlot barna til seg selv og påklederskene. En av de hvitpudrete kvinnene la en blomsterkrans på hodet til Violet, som i det øyeblikket skjønte til sin forferdelse at kostymet hun hadde fått på seg var en brudekjole. Den andre kvinnen la en matroslue på hodet til Klaus. Han kikket inn i et av speilene og fikk nærmest sjokk da han så hvor stygg han var blitt. Han vekslet et blikk med Violet, som også så seg i speilet.

– Hva skal vi gjøre? spurte Klaus stille. – Late som vi er syke? Da må de kanskje avlyse forestillingen.

– Grev Olaf skjønner det med en gang hvis prøver oss på noe, svarte Violet mutt.

– Tredje akt av Gift er Målet av Alfons Holfisk begynner straks! ropte en mann med et notatbrett i hånden. – Vennligst finn plassene deres, nå begynner akt tre!

Skuespillerne skyndte seg ut av rommet, og de hvitpudrete kvinnene grep tak i ungene og slepte dem ut etter seg. Bak scenen hersket det babelsk forvirring – et uttrykk som her brukes i betydningen: «Skuespillere og scenearbeidere løp hals over hode for å ordne alt som skulle ordnes i siste liten.» Den skallete mannen med den lange nesen løp forbi barna, men bråstoppet, kikket på Violet i brudekjolen og hånflirte.

– Ikke finn på noe tull, sa han og løftet en advarende pekefinger mot dem. – Når dere går ut på scenen må dere gjøre nøyaktig hva dere har fått beskjed om å gjøre. Grev Olaf kommer til å ha med seg walkie-talkien ut på scenen, så hvis dere gjør så mye som en ting feil, blir det verst for lille Sunny oppe i tårnet.

– Jada, jada, sa Klaus innbitt. Han var lei av å bli truet på den samme måten om og om igjen.

– Det er best for dere om dere følger planen, gjentok mannen.

– Det gjør de helt sikkert, hørte de plutselig en stemme si. Barna spant rundt, og der sto Mr. Poe. Han var svært formelt kledd og ledsaget av konen. Han smilte til barna og kom bort for å håndhilse. – Polly og jeg kom bare for å si: «brekk et ben».

– Hva? sa Klaus overgitt.

– Det er et teateruttrykk, forklarte Mr. Poe. – Det betyr: «Lykke til med kveldens forestilling.» Jeg er glad dere endelig har funnet dere til rette hos den nye faren deres og tar del i familieaktivitetene.

– Mr. Poe, sa Klaus fort. – Violet og jeg har noe vi må fortelle deg. Noe veldig viktig.

– Hva gjelder det?

– Det lurer jeg også på, sa grev Olaf. – Hva må dere fortelle Mr. Poe, kjære barn?

Grev Olaf hadde tilsynelatende dukket opp av løse luften. De skinnende øynene hans stirret megetsigende på barna. Violet og Klaus kunne se at han holdt en walkie-talkie i den ene hånden.

– Bare at vi er veldig takknemlig for alt det De har gjort for oss, sa Klaus spakt. – Det var bare det vi ville si.

– Javisst, sa Mr. Poe og klappet ham på ryggen. – Vel, det er best Polly og jeg går tilbake og finner plassene våre. Brekk et ben, da!

– Skulle ønske vi kunne brekke et ben, hvisket Klaus til Violet. Mr. Poe forlot dem.

– Det skal vi alltid kunne ordne, sa grev Olaf og dyttet barna ut på scenen. Skuespillerne løp rundt for å finne plassene sine før tredje akt begynte. Justitiarius Strauss sto i et hjørne og øvde på replikkene sine fra lovboken. Klaus kikket rundt seg på scenen og lurte på om det fantes noen et sted som kunne hjelpe dem der. Den skallete mannen med den lange nesen tok hånden til Klaus og trakk ham til side.

– Du og jeg står her helt til teppefall. Det betyr helt til stykket er slutt.

– Jeg vet hva «teppefall» betyr, sa Klaus.

– Ikke noe tull, sa den skallete mannen. Klaus så på søsteren sin i brudekjole som stilte seg opp ved siden av grev Olaf samtidig som teppet gikk opp. Klaus hørte publikummet applaudere idet tredje akt av Gift er målet begynte.

Det ville ikke hatt noen hensikt å oppsummere handlingen til dette sjablonmessige – les: «uoriginale og kjedelige» – stykket av Alfons Holfisk. Det holder å si at det var et forferdelig dårlig stykke uten noen som helst betydning for historien vår. Skuespillerne beveget seg rundt på scenen og fremsa usedvanlig kjedelige replikker mens Klaus prøvde å få øyekontakt med dem for å se om noen ville hjelpe. Det gikk ikke lang tid før han skjønte at stykket var blitt valgt ene og alene som påskudd for å gjennomføre grev Olafs onde plan, og ikke på grunn av underholdningsverdien, for han fornemmet at publikummet var i ferd med å miste tålmodigheten og flyttet rastløst på seg i setene. Klaus vendte oppmerksomheten mot publikummet for å se om noen hadde lagt merke til at noe var galt fatt, men mannen med vortene hadde stilt lysene på en slik måte at Klaus ikke kunne se skjelne enkeltansikter i salen, bare diffuse menneskesilhuetter. Grev Olaf holdt en rekke lange enetaler med store, sveipende gester og overdrevne ansiktsuttrykk. Ingen lot til å bite seg merke i at han holdt en walkie-talkie i hånden.

Til slutt var det justitiarius Strauss’ tur til å ta ordet. Klaus kunne se at hun leste opp rett fra lovboken. Øynene hennes glitret og ansiktet glødet idet hun opptrådte på scenen for første gang i sitt liv. Hun hadde fått for mye stjernestøv på hjernen til å skjønne at hun var en brikke i grev Olafs plan. Hun la ut i det vide og det brede om at grev Olaf og Violet måtte ta vare på hverandre i gode og onde dager og alle de andre tingene som leses opp for folk som av forskjellige grunner har bestemt seg for å gifte seg.

Da hun var ferdig med talen, vendte justitiarius Strauss seg mot grev Olaf og spurte: – Vil du ta denne kvinnen til ekte?

– Ja, sa grev Olaf med et smil. Klaus kunne se Violet grøsse.

– Og du, sa justitiarius Strauss og snudde seg mot Violet, – vil du ta denne mannen til ekte?

– Ja, sa Violet. Klaus knyttet nevene. Søsteren hans hadde sagt «ja» i en dommers nærvær. I det øyeblikket hun undertegnet det rettslige dokumentet, var ekteskapet gyldig. Nå kunne Klaus se justitiarius Strauss ta imot dokumentet fra en av de andre skuespillerne og rekke det til Violet for at hun skulle skrive under.

– Du rører deg ikke så mye som en tommel, mumlet den skallete mannen til Klaus. Klaus tenkte på stakkars Sunny som dinglet fra toppen av tårnet og sto helt urørlig mens han så Violet ta imot en lang fjærpenn fra grev Olaf. Øynene hennes var vidåpne idet hun kikket ned på dokumentet, ansiktet var tappet for farge og venstrehånden skalv idet hun skrev sitt navn på arket.

13

– Og nå, mine damer og herrer, sa grev Olaf og skrittet fram for å henvende seg direkte til publikummet, – har jeg en kunngjøring å komme med. Det er ingen grunn til å la kveldens forestilling fortsette, ettersom den allerede har tjent sin hensikt. Det dere har vært vitne til i kveld, var ramme alvor, ikke komediespill. Mitt ekteskap med Violet Baudelaire er nå hundre prosent lovlig, noe som gir meg full kontroll over hele formuen hennes.

Det kom et felles gisp fra publikummet, og noen av skuespillerne kikket vantro på hverandre. Tilsynelatende var det ikke alle som kjente til grev Olafs plan. – Det er umulig! skrek justitiarius Strauss.

– Ekteskapsloven sier det klart og tydelig, sa grev Olaf. – Alt som kreves for at en mann og en kvinne skal bli lovformelig gift, er at bruden sier «ja» til en dommer – en dommer akkurat som Dem – og at et offentlig dokument blir undertegnet. Noe dere … grev Olaf åpnet armene mot publikummet – … var vitner til.

– Men Violet er bare et barn! sa en av skuespillerne. – Hun er ikke gammel nok til å gifte seg.

– Det er hun, så lenge hennes foresatte samtykker, sa grev Olaf. – Og i tillegg til å være mannen hennes, er jeg faktisk hennes foresatte i lovens forstand.

– Men det papiret er ikke et offentlig dokument! sa justitiarius Strauss. – Det er bare et rekvisitt!

Grev Olaf snappet papiret fra Violet og rakte det til justitiarius Strauss. – Hvis De tar en nærmere kikk, vil De se at det faktisk er et gyldig dokument. Utstedt av Tinghuset.

Justitiarius Strauss tok imot papiret og leste fort gjennom det. Så lukket hun øynene, sukket dypt og rynket pannen. Hun tenkte åpenbart så det knaket. Klaus betraktet henne og spurte seg om det var slik hun så ut når hun dømte saker i Høyesterett. – De har rett, sa hun til slutt til grev Olaf. – Dette ekteskapet er dessverre gyldig. Violet sa «jeg vil» og undertegnet dette papiret. Det medfører at De, grev Olaf, er hennes mann, og at De dermed har hundre prosent kontroll over hennes formue.

– Det er uhørt! kom det fra salen. Klaus gjenkjente Mr. Poes stemme. Han løp opp scenetrappen og tok dokumentet fra justitiarius Strauss. – Det er det reneste sludder!

– Jeg beklager å måtte si det, men dette sludderet er loven, sa justitiarius Strauss. Tårene veltet fram i øynene hennes. – Jeg kan ikke tro at jeg lot meg lure så lett, sa hun. – Jeg ville aldri ha gjort noe som kunne skade dere, kjære barn. Aldri.

– De er nokså lettlurt, ja, sa grev Olaf med et flir. Dommeren begynte å gråte. – Det har vært lett som ingenting å kapre Baudelaire-formuen. Men nå må dere alle unnskylde meg, for bruden min og jeg skal hjem og feire bryllupsnatten.

– Først må du slippe fri Sunny! utbrøt Klaus. – Du lovet du ville slippe henne fri!

– Hvor er Sunny? spurte Mr. Poe.

– Hun har hengt seg opp i noe, sa grev Olaf, – om dere unnskylder uttrykket. Øynene hans glitret idet han trykte walkie-talkie-knappen og ventet til mannen med krokhendene svarte. – Hallo? Selvfølgelig er det meg, din idiot. Alt har gått etter planen. Vennligst ta Sunny ut av buret og bring henne hit til teateret. Klaus og Sunny har et par ærender å gjøre før de legger seg. Grev Olaf ga Klaus et skarpt blikk. – Er du fornøyd nå? spurte han.

– Ja, sa Klaus stille. Han var naturligvis overhodet ikke fornøyd, men nå hang i det minste ikke lillesøsteren hans fra tårnet lenger.

– Du trenger ikke tro du er trygg, hvisket den skallete mannen til Klaus. – Grev Olaf fikser nok deg og søstrene dine siden. Han vil bare ikke gjøre det foran alle disse menneskene. Den skallete mannen behøvde ikke stave ut for Klaus nøyaktig hva han la i uttrykket: «fikse».

– Jeg for min del er overhodet ikke fornøyd, sa Mr. Poe. – Dette er aldeles forferdelig. Dette er fullstendig uhyrlig. Dette er finansielt horribelt!

– Javisst, sa grev Olaf, – Men det er dessverre juridisk bindende. I morgen kommer jeg i banken, Mr. Poe, og hever hele Baudelaire-formuen.

Mr. Poe åpnet munnen som om han skulle til å si noe, men begynte i stedet å hoste. Han hostet en stund i lommetørkleet mens alle ventet på at han skulle snakke. – Det går jeg ikke med på, klarte Mr. Poe til slutt å gispe mens han tørket seg om munnen. – Det går jeg absolutt ikke med på.

– Jeg er redd De er nødt til det, svarte grev Olaf.

– Jeg … jeg er lei for det, men Olaf har rett, sa justitiarius Straus gjennom tårene. – Dette ekteskapet er juridisk bindende.

– Jeg ber om forlatelse, sa plutselig Violet, – men jeg tror kanskje De tar feil.

Alle snudde seg mot eldstejenta til det avdøde ekteparet Baudelaire.

– Hva sa du, kjære grevinne? sa Olaf.

– Jeg er ikke grevinnen din, sa Violet forbitret, et ord som her betyr: «ekstremt irritert». – Det vil si, jeg tror i hvert fall ikke at jeg er det.

– Og hvorfor ikke det? sa grev Olaf.

– Jeg undertegnet ikke dokumentet «for egen hånd». I loven står det at jeg må det, sa Violet.

– Hva mener du? Alle så deg gjøre det! Grev Olafs øyebryn hevet seg i en hissig vinkel.

– Jeg er redd mannen din har rett, lille venn, sa justitiarius Strauss vemodig. – Det er ingen poeng i å nekte. Altfor mange vitner så deg undertegne.

– Som folk flest, sa Violet, – er jeg høyrehendt. Men jeg signerte dokumentet med venstre hånd.

– Hva? skrek grev Olaf. Han snappet papiret fra justitiarius Strauss og kikket på det. Øynene hans skinte faretruende. – Du lyver, freste han til Violet.

– Det gjør hun ikke, sa Klaus opprømt. – Jeg husker det, for jeg kunne se at venstrehånden skalv mens hun skrev navnet sitt.

– Det er umulig å bevise det, sa grev Olaf.

– Hvis du vil, sa Violet, – kan jeg godt skrive signaturen min på et annet ark, først med høyre hånd, så med venstre. Så kan vi se hvilken underskrift likner mest på den i dokumentet.

– En liten bagatell som hvilken hånd du brukte da du signerte, betyr ingenting, sa grev Olaf.

– Hvis De ikke har noe imot det, min herre, sa Mr. Poe, – vil jeg helst la justitiarius Strauss avgjøre det. Alle så på justitiarius Strauss. Dommeren var i ferd med å tørke vekk de siste tårene fra ansiktet. – La meg tenke, sa hun stille og lukket øynene. Hun sukket dypt. Baudelaire-barna og alle som følte seg på deres side holdt pusten mens justitiarius Strauss rynket pannen og tenkte hardt. Til slutt smilte hun. – Hvis Violet er høyrehendt, sa hun forsiktig, – og faktisk undertegnet dokumentet med venstre hånd, innebærer det at signaturen ikke innfrir ekteskapslovens krav. Loven sier klart og tydelig at bruden må signere dokumentet for egen hånd. Dermed må vi trekke den konklusjon at dette ekteskapet er ugyldig. Du er ikke en grevinne, Violet, og grev Olaf, De har ikke fått kontroll over Baudelaire-formuen.

– Hurra! sa en stemme fra salen, og en rekke andre publikummere fulgte opp med applaus. Hvis du ikke er advokat, vil det muligens slå deg som merkverdig at grev Olafs plan ble ødelagt simpelthen ved at Violet undertegnet med venstre hånd i stedet for med høyre. Men loven er merkverdig. For eksempel finnes det et land i Europa der loven pålegger alle landets bakere å selge brød til nøyaktig samme pris. Og på én bestemt øy finnes det en lov som forbyr folk å sende frukter bort fra øya. En by ikke så langt fra der du bor har en lov som hindrer meg i å oppholde meg innenfor en fem mils radius fra bygrensene. Hvis Violet hadde skrevet under på vielsesdokumentet med høyre hånd, ville loven ha gjort henne til en ulykkelig grevinne, men ettersom hun signerte med venstre hånd, forble hun til sin lettelse et ulykkelig, foreldreløst barn.

Det Violet og søsknene hennes hadde all grunn til å juble for, var naturligvis fryktelig dårlig nytt for grev Olaf. Han klarte likevel å gi til beste et ulveaktig glis. – Hvis det er slik det har seg, sa han til Violet og trykte en knapp på walkie-talkien, – får du enten gifte deg med meg på nytt, og skikkelig denne gangen, eller så …

– Nippo! Sunnys umiskjennelige stemme overdøvde grev Olaf idet hun tasset inn på scenen og vraltet mot broren og søsteren. Mannen med krokhendene fulgte like i hælene med sprakende walkie-talkie. Grev Olaf var for sent ute.

– Sunny! Endelig! ropte Klaus og omfavnet henne. Violet løp bort til henne hun også, og de to eldste Baudelaire-barna lot lettelsen sin flomme over yngstejenta.

– Noen må gi henne noe å spise, sa Violet. – Hun må være veldig sulten etter å ha hengt så lenge i tårnvinduet.

– Kake! skrek Sunny.

– Aargh! brølte grev Olaf og begynte å gå fram og tilbake på scenen som et dyr i bur. Han stoppet bare opp for å peke på Violet. – Du er kanskje ikke konen min, sa han, – men du er fremdeles datteren min, og …

–Tror De virkelig, sa Mr. Poe oppgitt, – at jeg lar Dem fortsette å ha omsorgen for disse barna etter det jeg har vært vitne til i kveld?

– Jeg er vergen deres, insisterte grev Olaf. – De må fremdeles være hos meg. Det er ikke ulovlig å prøve å gifte seg med noen.

– Men det er ulovlig å henge et lite barn fra tårnvinduet i et lite bur, sa justitiarius Strauss indignert. – De skal i fengsel, grev Olaf. Barna skal heretter bo sammen med meg.

– Arrester ham! kom det fra publikummet. Andre rop føyde seg til.

– Få ham bak lås og slå!

– Han er ond!

–Vi vil ha pengene tilbake. Stykket var skikkelig dårlig!

Mr. Poe tok grev Olaf i armen og sa strengt – etter et kortvarig hosteanfall: – Jeg arresterer Dem herved i lovens navn.

– Å, justitiarius Strauss, sa Violet. – Mener De virkelig det De sa? Kan vi virkelig få bo sammen med Dem?

– Selvfølgelig mener jeg det, sa justitiarius Strauss.

– Jeg er veldig glad i dere og føler meg ansvarlig for deres ve og vel.

– Får vi bruke biblioteket så mye vi vil? spurte Klaus.

– Kan vi hjelpe til i hagen? spurte Violet.

– Kake! skrek Sunny igjen, noe som fikk alle til å le. På dette tidspunktet føler jeg det som mitt ansvar å avbryte historien for å gi deg en aller siste advarsel. Som jeg sa helt i begynnelsen: boken du holder har ingen lykkelig slutt. Akkurat nå kan det virke som om grev Olaf skal i fengsel, og at de tre Baudelaire-barna kommer til å flytte inn hos justitiarius Strauss og leve lykkelig til sine dagers ende. Hvis du vil, kan du klappe igjen boken i dette sekundet og unnlate å lese den ulykkelige slutten som er på vei. Resten av livet kan du gå og tro at Baudelaire-ungene seiret over grev Olav og levde lykkelig omringet av bøker i justitiarius Strauss’ hjem, men slik ender ikke historien. For mens alle lo av Sunny som skrek etter kake, smøg mannen med vortene over hele ansiktet og den selvhøytidelige væremåten seg bort til kontrollpanelet for scenelyset.

På et blunk skrudde mannen av hovedbryteren slik at alle lysene i hele teateret gikk av og alle ble stående i stummende mørke. Et spetakkel uten like oppsto umiddelbart idet folk begynte å løpe i alle retninger og skrike til hverandre. Skuespillerne snublet i publikummerne. Publikummerne snublet i rekvisittene på scenen. Mr. Poe grep tak i Mrs. Poe i den tro at hun var grev Olaf. Klaus huket tak i Sunny og holdt henne så høyt opp som han klarte for at hun ikke skulle bli skadet. Men Violet visste hva som hadde skjedd, og beveget seg forsiktig bort til det stedet hun husket kontrollpanelet for scenelyset sto. Mens teaterforestillingen pågikk, hadde Violet sett nøye på kontrollpanelet og notert seg detaljer som hun senere muligens kunne få bruk for til en oppfinnelse. Hun var sikker på at hun kunne få på lyset igjen, så lenge hun bare klarte å finne bryteren. Hun strakte armene foran seg som om hun var blind og beveget seg over scenen, skrittet varsomt rundt møbler og forvirrede skuespillere. I mørket så Violet ut som et spøkelse der hun gled over scenen i den hvite brudekjolen. Og så, akkurat idet hun nådde fram til bryteren, kjente Violet en hånd som la seg over skulderen hennes. En skikkelse bøyde seg fram og hvisket henne inn i øret.

– Jeg skal få kloa i formuen din om det er det siste jeg gjør, hveste stemmen. – Og når jeg har den, skal jeg drepe deg og søsknene dine med mine egne hender.

Violet slapp fra seg et forferdet lite hyl, men klarte å skru på bryteren. Hele teateret ble flombelyst. Alle blunket og så seg forvirret omkring. Mr. Poe slapp tak i Mrs. Poe. Klaus satte fra seg Sunny. Men ingen holdt Violet på skulderen lenger. Grev Olaf var borte.

– Hvor ble han av? ropte Mr. Poe. – Hvor ble de alle sammen av?

Baudelaire-barna kikket rundt seg og merket at det ikke bare var grev Olaf som hadde forsvunnet, men også alle hans medsammensvorne – mannen med vortene, mannen med krokhendene, den skallete mannen med den lange nesen, det gedigne mennesket som verken så ut som en mann eller en kvinne, og de to kvinnene med kritthvite ansikter – alle hadde de forsvunnet sammen med ham.

– De må ha løpt ut, sa Klaus, – mens det ennå var mørkt.

Mr. Poe førte vei ut fra teateret med og justitiarius Strauss og barna like etter. Helt i enden av kvartalet kunne de se en svart bil som kjørte av sted inn i natten. Kanskje det var grev Olaf og medhjelperne hans. Kanskje ikke. Uansett hvordan det hadde seg, rundet bilen et hjørne og forsvant inn i byens mørke mens barna fulgte den ordløst med blikket.

– Fordømrade … sa Mr. Poe. – De er borte. Men fortvil ikke, kjære barn, vi fakker dem nok. Jeg skal umiddelbart gå og ringe politiet.

Violet, Klaus og Sunny kikket på hverandre og visste at det ikke var så enkelt som Mr. Poe ville ha det til. Grev Olaf ville passe på å holde seg lavt i terrenget mens han planla sitt neste trekk. Han var altfor slu til å la seg fange av en mann som Mr. Poe.

– Vi får komme oss hjem, sa justitiarius Strauss til barna. – Vi kan heller bekymre oss over dette i morgen, etter en skikkelig frokost.

Mr. Poe hostet. – Vent et øyeblikk, sa han og så ned i gulvet. – Jeg er lei for det, barn, men jeg kan ikke akseptere at dere får en verge som dere ikke er i slekt med.

– Hva? skrek Violet. – Etter alt det justitiarius Strauss har gjort for oss?

– Hadde det ikke vært for henne og biblioteket hennes, ville vi aldri ha avslørt grev Olafs planer, sa Klaus. – Uten justitiarius Strauss ville vi ikke ha sluppet fra alt sammen i live engang!

– Det får så være, sa Mr. Poe, – og jeg takker justitiarius Strauss for den rausheten hun har vist dere. Men testamentet til foreldrene deres gir ikke rom for feiltolkning. Dere må adopteres av en slektning. I natt kan dere sove hjemme hos meg. I morgen skal jeg gå i banken for å finne ut hva vi skal gjøre med dere. Jeg beklager, det er bare slik det er.

Barna vendte seg mot justitiarius Strauss, som sukket tungt og klemte dem en etter en. – Mr. Poe har rett, sa hun sørgmodig. – Han må følge ekteparet Baudelaires siste vilje. Dere vil vel gjøre som foreldrene deres mente var best?

Violet, Klaus og Sunny tenkte på sine kjære, kjære foreldre og ønsket mer enn noen sinne at brannen aldri hadde funnet sted. Aldri hadde de følt seg så alene. De ville fryktelig gjerne bo sammen med den snille og sjenerøse høyesterettsdommeren, men de visste at det ikke kunne gjennomføres. – De har vel rett, justitiarius Strauss, sa Violet til slutt. – Vi kommer til å savne Dem veldig.

– Jeg kommer til å savne dere, jeg også, sa hun, og øynene hennes ble igjen fylt med tårer. Så ga de i tur og orden justitiarius Strauss en siste klem før de fulgte Mr. og Mrs. Poe til bilen. Baudelaire-barna satte seg i baksetet og kikket ut bakruten på justitiarius Strauss som gråt og vinket til dem. Foran dem lå de mørke gatene der Olaf hadde flyktet for å planlegge enda mer uhumskheter. Bak dem sto den snille dommeren som hadde vist dem så mye omsorg. Violet, Sunny og Klaus var overbevist om at Mr. Poe hadde tatt en uriktig avgjørelse da han med loven i hånden fratok dem muligheten for en lykkelig oppvekst hos justitiarius Strauss, og i stedet beveget dem mot en ukjent skjebne hos en eller annen ukjent slektning. De forsto det rett og slett ikke. Men som med så mange andre uheldige omstendigheter her i livet, betydde det ingen forskjell fra eller til om de forsto noe eller ikke. Ting var som de var. Baudelaire-barna trakk seg sammen i den kalde natteluften og fortsatte å vinke ut bakruten. Bilen kjørte lenger og lenger vekk, helt til justitiarius Strauss ikke var mer enn en forsvinnende liten prikk i mørket og det virket helt åpenbart på barna at de var i ferd med å bevege seg i en retning som var fullstendig avbaklig – et ord som her brukes i betydningen: «veldig, veldig feil, som vil føre til mye sorg og elendighet».

Kjære forlag,

Jeg skriver til dere fra Herpetolog-foreningens London-avdeling, der jeg prøver å finne ut hva som skjedde med krypdyrsamlingen til Dr. Montgomery i etterkant av de tragiske omstendighetene som inntraff da Baudelaire-barna var i hans forvaring.

En av mine medhjelpere kommer til å legge en liten, vanntett eske i telefonbåsen på Elektra Hotell kl. 23 neste tirsdag. Vennligst hent den før midtnatt for å unngå at den havner i feil hender. I esken vil du finne min egen skildring av de forferdelige hendelsene – under tittelen Krypdyrkammeret – så vel som et kart over Shabby Chaussé, en kopi av filmen Zombier i snøen, og Dr. Montgomerys kokosbløtkake-oppskrift. Jeg har også klart å oppspore et av de få eksisterende fotografiene av Dr. Lucafont.

Husk at dere er mitt siste håp om at historiene om Baudelaire-barnas prøvelser endelig kan offentliggjøres.

Med all respekt,

Lemony Snicket

Har du vært uheldig nok til å skaffe deg hele DEN ONDE GREVEN-serien?

Vær så snill, les noe annet!

1. En grufull begynnelse

2. Krypdyrkammeret

3. Iglene i innsjøen

4. Den mystiske mølla

5. Den skrekkelige skolen

6. Den skjulte sjakten

7. Den beksvarte byen

8. Det horrible hospitalet

9. Tragedie på tivoli

10. Den frosne fossen

11. Den grusomme grotten

12. Den tolvte trussel

13. Slutten

Lemony Snicket

Originalens tittel: A series of Unfortunate Events – The Bad Beginning

Oversatt av Aleksander Melli

Published by arrangement with Harper Collins Children’s Books,

a division of Harper Collins Publishers, Inc.

© CAPPELEN DAMM AS, Oslo 2017

ISBN 978-82-02-57625-7 (EPUB)

Første versjon, 2017

Denne boken ble først utgitt i 2000 på norsk av J.W. Cappelens Forlag AS

Illustration copyright © 2002 Brett Helquist

Elektronisk tilrettelegging: Cappelen Damm AS, 2017

www.cappelendamm.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkslovens bestemmelser.

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Cappelen Damm AS er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.

Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilbake til kolofonsiden.